Edgars Auziņš
Aizraujoša ģeogrāfija

Prologs

– Ko tu izdarīji, ragana? – vīrietis melnajos stāvēja ar muguru pret viņu un skatījās uz lielu baltu akmens bluķi.

«Kungs, es neesmu ragana, es esmu kaujas mags.» Vai arī jūs jau esat aizmirsis atšķirību? Eh, kāpēc tev iedeva diplomu?

«Burvis nedarītu to, ko jūs darījāt, brītiņ.»

«Ha-ha,» tas, kuru vīrietis sauca par raganu, izplūda histēriskos smieklos, «mēs noslēdzām līgumu ar asinīm, vai ne?» Un es izdarīju savu daļu! Tas viss ir taisnība! Jūs gribējāt papildu samaksu.

Viņš pagriezās un viņa acīs pazibēja divas purpursarkanas zibens spēriena. Burve atkāpās, bet dzirksteles materializējās un, sasniedzot viņas ķermeni, paralizēja viņas rokas un kājas.

«Es tev to nepiedošu, Lina,» vīrietis nomurmināja caur zobiem. «Es tevi aizzīmogošu tur, kur tavs rokaspuisis tevi nekad neatradīs.» Jūs pastāvēsit ciešanās simtiem, nē, tūkstošiem, miljoniem gadu, līdz šī pasaule liks jums dzīvot ilgi. Tava dvēsele nevarēs atpūsties uz trešā slāņa laukiem…

Viņš izteica vienu lāstu pēc otra, bet Līna ar lepnu skatienu paskatījās uz savu ļauno ienaidnieku. Viņa seja bija izkropļota dusmās, bet meitene tikai pasmaidīja par viņa dusmām. Viņas garo sarkano samta kleitu klāja violets zibens, viņa vairs nevarēja kustēties, viņai tik ļoti sāpēja. Bet burvis meiteni nelaida vaļā.

Un tad zālē ienāca garš, tievs vīrietis, arī garā melnā apmetnī kā burves ienaidnieks. Viņš gāja cauri lielai telpai ar augstām arkām, ar savu nūju atsitoties pret akmeņiem ar tādu spēku, ka šis klauvējiens ietriecās tukšumā ar šausminošu uzplaukumu. Viņa sudrabainie sprādzieni krita pār acīm, un tikai viņa garais, smailais deguns bija iznācis no matu kaskādes.

«Es zināju, ka jūs nāksit,» burvis novērsa jaunpienācēja. «Un es zināju, ka man ar tevi būs nepatikšanas.»

«Bet mēs jums darīsim to, kas jau sen tika gaidīts, Velna kungs,» citplanētietis izspieda, nedaudz pakustinot lūpas. – Ļaujiet Linai iet.

– Es sapņoju! – Velns pasmīnēja. -Tu viņu nekad neredzēsi.

– Kāpēc? – burvis paskatījās uz viņu ar lielām dzeltenām acīm, un viņa vaigi kļuva baltāki par palagiem.

Bet Velns neatbildēja, viņš pacēla roku un salauza pirkstus. Pazibēja rozā un purpura zibens, kas apņēma meitenes ķermeni. Viņa kliedza. Gaisma kļuva tik spoža, ka atnākušais burvis aizsedza acis ar savu plato piedurkni, un tikai tas, kurš sauca burvestību, stāvēja lepni un nesatricināmi un skatījās uz purpursarkanajā gaismā pazūdošo sievietes figūru. Tiklīdz svelme apklusa, telpā izplatījās noturīga ozona smaka, it kā pēc pērkona negaisa. Burvis uzbruka nelietim no mugurpuses un, mežonīgi kliegdams, sāka pieprasīt pretēju burvestību.

Velns šņāca, atgrūda viņu, novērsās un aizgāja no zāles. Viņš izlikās nemanām, kā burvis ar nūju atsitās pret zemi un iekrita kvēlojoši zaļā portālā.

– Lina, mēs atgriezīsimies šajā pasaulē! – bija viņa pēdējie vārdi.

«Divi idioti mazāk,» Velns pasmīnēja.

1. nodaļa. Jaunā augšāmcēlēja ikdiena

Pa upi peldēja spāņu atklājēja Kolumba karavele, prezidents Reigans viņu filmēja, Džons Kenedijs gāja pa kļavu aleju, apskaujot Merilinu Monro, un uz būdas sliekšņa, visaugstākajā kalnā, sēdēja Staļins un Ivans Bargais. baļķis, kūp miera pīpes. Zemienē, netālu no upes, Klods Monē uzgleznoja attēlu, un miniatūrā krogā karavīrs Šveiks stāstīja stāstus ar baronu Minhauzenu un Vasīliju Tiorkinu.

Jauneklis paskatījās uz iegūto kompozīciju un apmierināti pasmaidīja, berzējot rokas. Tajā brīdī viņš izskatījās pēc Napoleona Bonaparta, kurš, stāvot pie kartes, stāsta saviem svītas panākumiem Austerlicas kaujā.

Galda virsma bija milzīga, gandrīz standarta tenisa galda izmērā, tikai bez tīkla. Tur nebija tukšas vietas: pa visu virsmu stiepās kalnaina papjēmašē ainava, miniatūra salīdzinājumā ar realitāti. Zāles lomu, lai cik banāli, bija parastais zaļais samts, kas pirkts tuvākajā Fabric veikalā. Un šajā sintētiskajā reālās dabas simulatorā staigāja lielie pagātnes cilvēki, kuru augstums bija tikai līdz pieciem centimetriem.

Šur tur, pārsvarā pakalnos, bija nelielas divstāvu mājiņas. Bet… miniatūra ainava nemaz nepārsteidz, ja tajā neviens nedzīvo. Jebkurš pat vairāk vai mazāk gudrs arhitektūras students var izveidot tieši tādu pašu reljefu. Bet tikai tie, kas spēj piesaukt reiz mirušu cilvēku dvēseles, spēj ienest dzīvību savā mikropasaulē.

Puisis, miniatūras pasaules autors, atradās septītajās debesīs. Un tas ir pareizi, viņš pavadīja veselus sešus mēnešus, veidojot savu ģeniālo projektu: viņš izlaida lekcijas nekromantijas skolā, bija parādā daudz kursa darbu un bija vienkārši pārslogots. Nu, šim vīram neinteresēja izsaukt beigtu irbeņu dvēseles: tas viss ir garlaicīgi un satriekti, bet ar savu mazo pasauli, savu civilizāciju uz atsevišķa galda ir pavisam cita lieta! Orvela cūku ferma atpūšas! Kāpēc neviens neveic līdzīgus eksperimentus?

– Den, man žēl tavus vecākus! – vecmeistars paziņoja no sliekšņa un ienāca puiša istabā.

Tāpat kā visi nekromantijas skolas skolotāji, viņš valkāja garu tumšsarkanu halātu, kas apgriezts ar baltu apmali. Viņš izskatījās kā burvis no bildēm bērnu grāmatās: sirmi mati līdz pleciem, halāta jostā iebāzta nekopta bārda, skumjas acis, krunkaina piere, kartupeļu deguns. Ja viņš rokās turētu burvju nūjiņu, nekromantu būtu viegli sajaukt ar kādu parastu burvi. Bet meistars uzlika galvā burvjiem gluži neraksturīgu cepuri – lupatu, ar diviem baltiem viltus ragiem un zelta skolas ģerboni priekšpusē. Tieši tāds pats simbols ar zibens caurdurta galvaskausa attēlu, kas izliets no tīra zelta, karājās no meistara kakla garā sudraba ķēdē, ļoti līdzīgs tiem, ko pagājušā gadsimta deviņdesmito gadu vidū nēsāja jaunie Krievijas uzņēmēji.

Jaunais nekromants viesmīlīgi pasmaidīja un, šķielējis kreiso aci, saskrāpēja pakausi, saburzīdams sudrabotos matus uz galvas vainaga.

– Man arī viņu žēl, meistar Julius. Jo…

«Viņi par jums samaksāja simts tūkstošus kronu,» meistars neklausīja Denu, «un jums absolūti nav vajadzīga apmācība mūsu skolā!»

– Kā šis? – puisis bija patiesi pārsteigts, iztaisnojot sprādzienus, kas bija pārkrituši pār labo aci. – Uzskatu sevi par labāko nekromanti Čehijā.

Atbildot uz skolēna nekaunīgo paziņojumu, skolotājs tikai smagi nopūtās un sāka skatīties uz visu, kas bija uz Dena galda. Ikvienam izglītotam cilvēkam būtu skaidrs, ka jaunais nekromants tērē laiku un daudz enerģijas, lai izklaidētos un, iespējams, arī apmierinātu ziņkāri. Viņa radītajā pasaulē līdzās pastāvēja tik daudz vēsturisku personību, ka bija biedējoši iedomāties, ka šāda ideja tiktu realizēta nevis uz atsevišķa tenisa galda, bet gan reālā stāvoklī.

Taču, ja godīgi, kādreiz diženajiem un varenajiem pagātnes valdniekiem pēc nāves, izrādās, nācās apmierināties ar jauna nekromanta eksperimentētāja priecīgo seju un samīdīt zaļā samta izcirtumu. No malas tas izskatījās pārāk ciniski.

«Den, piecus gadus tu ne tikai pastāvīgi izlaidi nodarbības, pazūdi meistaru bibliotēkā, bet arī ar visu savu zināšanu tieksmi esi spējis nepārvaldīt galveno nekromantijas principu! «Jūlijs dusmās ar dūri trieca samtainajā zālītē, un Staļins un Groznija no zemestrīces apmeta galvu pāri papēžiem un iegāzās upē.

– Nezvani bez vajadzības! – students iesmējās nesekmīga studenta tonī, mēģinot iegūt vismaz C pēdējā iespējamajā atkārtojumā. – Katras mācību grāmatas pirmajā lappusē tas ir rakstīts ar lieliem sarkaniem burtiem!

Sludinādams apgūstamās zinātnes pamatprincipu, jaunais nekromants pielika roku pie sirds, kur uz zilā studenta halāta viņam bija tāds pats galvaskauss ar zibens spērienu, kas izšūts uz cepures, kā meistaram.

– Un kur ir vajadzība? – Jūlijs nošņāca, aizķerdams Ādolfu Hitleru aiz apkakles. – Bērnu palaidnības!

Miniatūrais diktators kā zooveikalā nopērkams kāmis vicināja rokas un kājas, līdz saimnieks viņu nolika kalnā, kur bija paspējuši uzkāpt agrāk kritušais Staļins un Groznijs.

Dens, skatīdamies uz leju, pārcēlās no kājas uz pēdu. Jā, nebija acīmredzamas vajadzības pēc viņa megaprojekta… vēl. Un meistars to uzreiz saprata. Kāpēc skolotāji ir tik saprātīgi?

«Es saprotu,» Jūlijs secināja, bez uzmanības atstājot galdu un piegājis pie loga. – Un kā tev nesāpēs galva no nemitīgās vīraka smakas savā istabā?

Melnais pūķis, Dena mīlulis, šņāca uz zaļā dīvāna, izdalīdams no nāsīm ne tās patīkamākās smakas. Dzīvniekam nebija nekāda sakara ar viņa brīnišķīgo saimnieku, vēl jo mazāk viņa skolotāju.

– Starp citu, kas tas par puisi? – meistars norādīja uz logu.

Tur, pagalmā starp baložiem uz skatu klāja, no kura vienā mirklī bija redzama visa Prāga, sutanā sēdēja maza auguma plikpaurains un ar krītu zīmēja uz zemes saulītes.

– Ehnatons! – Dens lepni paziņoja.

Meistara seja kļuva purpursarkana, un viņš sāka kliegt, vicinot dūres, ka jaunais eksperimentētājs var tikai paslēpties no sava mentora taisnīgajām dusmām vai pamodināt pūķi, lai tas uzelpotu meistaru. Tiesa, pēdējais ir pilns ar rīkojumu izslēgt no skolas.

– Bastards! Ko tu dari? Vai varēji izsaukt pilnvērtīgu cilvēku?!

– Un vairāk nekā vienu reizi. Kā vienmēr, trīs dienas, – puisis pamāja, it kā tas, ko viņš bija darījis, būtu pavisam parasts, – mans nākamais zinātniskais eksperiments, meistar Julius.

«Vai jūs vispār zināt,» skolotāja nebeidza kliegt, «ka tavs, ja tā drīkst teikt, hmm, eksperiments, nogalināja visas aitas un kazas aplokā…

Pēc šīm ziņām Dens no smiekliem divkāršojās un noslaucīja seju ar halāta piedurknēm.

– Vai tev vajadzēja dzirdēt viņa sprediķus baznīcā…

– Jo… tāpēc es saucu pirmo reliģisko reformatoru. Es nofilmēju visu viņa uzstāšanos arhīvam. Tu esi… Skolotājs Jūlijs… tik ļoti neuztraucies, pretējā gadījumā tava sirds sāks dauzīties, tu nomirsi… Vai man vēlāk būs tevi jāsauc uz lekcijām? Un šis… viņš rīt atgriezīsies pie mirušajiem. Dīvaini, ka pagājušajā nedēļā dārznieku vidū nepamanījāt Īzaku Ņūtonu.

Burvja seja pārsteigumā izstiepa.

«Tātad šis ir tas, kurš savāca visus negatavus ābolus Hradcany dārzos…» viņš čukstēja, uzsitot roku uz pieres.

Dens uzmeta neapmierinātu grimasi: oho, viņš veic visģeniālākos eksperimentus, bet viņi nevar viņu vismaz uzslavēt, nez kāpēc viņi ir dusmīgi. Teicot attaisnojuma runas, jaunais nekromants atkāpās no meistara, kas viņam virzījās uz priekšu, un, iespējams, viņš būtu saspiedis kompozīciju, nevērīgi sēžot uz galda, ja mentors nebūtu apturējis uzbrukumu absurda iemesla dēļ.

Nekromanta brīnišķīgais pūķis, dzīvnieks, kas nebija lielāks par vācu ganu, neizturēja troksni un, pamostoties, pieķērās saimnieka tērpam tieši zem jostasvietas.

– Labi darīts, pūķi! – puisis piemiedza ar aci savam mīlulim, kas saimnieku saniknoja vēl vairāk.

«Viņš pasaulē ir nodzīvojis ceturtdaļgadsimtu,» viņš aizvainots sacīja, «un viņam ir jautri kā mazam bērnam.»

Ar vīstošu skatienu viņš paskatījās uz pārgalvīgo pūķi, kurš, vainīgi uzlūkodams saimnieku, aizrāpās līdz istabas tālākajam stūrim un sāka kaut ko rakstīt biezā kladē ar atsperi.

«Es jau sen būtu tevi izraidījis, Den,» Džūlijs nomurmināja, pielāgojot halātu, «bet es nevaru.» Ne vienam vien mūsu skolas skolēnam jau kopš diženā Vāclava laikiem ir bijis tāds spēks kā tev. Ja mēs tevi atlaidīsim, tad vairs nav tālu laiks, kad par tevi sāks interesēties tādas personības kā Velns no Vecpilsētas laukuma.

Meistars apsēdās uz dīvāna malas, kur pirms minūtes gulēja pūķis. Bija skaidrs, ka viņš vēlas ar studentu izlīgt mieru, neskatoties uz tikko sacelto skandālu. Vecais nekromants ar plaukstu noglaudīja blakus dīvānu, sacīdams: ej, Den, ir kaut kas jādara.

Vairāk nekā jebkas cits jaunais burvis baidījās tikt izraidīts: absolvēt parasto skolu, koledžu, apgūt kādu no maģijas nozarēm un pēc tam tik absurdi tikt izmests no maģiskas institūcijas – kauns par iedzimtu nekromantu. Kā tas izskatās, ja tevi izraida nevis no kādas provinces skolas, bet no pasaulslavenās Prāgas pils nekromantijas skolas?

Pēdējais, ko Jūlijs teica, deva Danam cerību: ja mentors spēja atpazīt viņā ievērojamo spēku, viņš diez vai viņu aizsūtīs. Un viņš, pacēlis halāta apakšmalu, apsēdās viņai blakus.

Tajā pašā laikā jaunā nekromanta sirdsapziņa čukstēja: «Kur ir tavs lepnums, Den? Šis vīrietis pirms dažām minūtēm tevi gandrīz saspieda putekļos!»

«Tu esi ļoti stiprs, Den,» Jūlijs nopūtās, «bet diemžēl jūs esat pārāk neuzmanīgs un neaizsargāts.» Vai jūs domājat, ka tas bija tikai tas, ka lielais Vāclavs tālajā XII gadsimtā uzrakstīja galveno likumu – nezvaniet bez vajadzības? Un jūs izmantojat ļoti spēcīgu maģiju, lai apmierinātu savu zinātkāri. Es atkārtoju, ne reizi piecsimt gados nevienam nekromantam nav izdevies izsaukt cilvēku ilgāk par desmit minūtēm. Es parasti klusēju par jūsu slavenību perēkli.

«Kas tas ir, audzēšanas vieta,» Dens pamāja ar roku, «bērnīgas palaidnības, reinkarnētas peles, garlaicīgas lietas.»

Spriežot pēc tikko teiktā, viņš nemaz neapzinājās savu spēku. Jūlijs ar šausmām paskatījās uz jauno nekromantu, kuram pirms divām nedēļām tikko bija apritējuši divdesmit pieci gadi un kurš naivi uzskatīja, ka tik spēcīga maģija nav nekas. Pats mentors, piemēram, nebūtu varējis izturēt tādu žurku pilsētu ilgāk par piecām minūtēm, un pat pēc operācijas beigām būtu nogulējis pusi dienas un būtu paēdis. uz trim.

Viņš ļoti labi atcerējās savu pirmo pieredzi. Tad pirms trīssimt gadiem, kad Jūlijs nebija daudz jaunāks par savu tagadējo audzēkni, viņš naktī devās uz kapsētu, lai aicinātu atpakaļ pasaulē savu noslīkušo māsu. Ir pagājuši jau piecpadsmit gadi, kopš negodīgā meitene metās Vltavas ūdeņos, taču toreiz jaunais brālis nekromants bija pārliecināts, ka māsa Katinka vēlēsies vēlreiz paskatīties uz zilajām debesīm un uzkāpt kalnā Petrīnā. Tieši pusnaktī jaunais burvis sāka ceremoniju: viņš aizdedza sveci un sāka lasīt burvestības. Un meitene atgriezās. Blāvā gaismā brālis ieraudzīja viņas gaiši violeto ādu, sapinušos balinātos matus, tukšos acu dobumus un… garos nagus, kurus neviens nebija griezis piecpadsmit gadu laikā. Pirms viņš paguva saprast, ka Katinka nevēlas dzīvot, šie neapgraizītie nagi, notraipīti ar zemi un mirušo miesu, ierakās viņa vaigā. Burvis kliedza, mēģinot apburt un izsaukt māsu, taču atdzīvojusies pašnāvniece nolēma brālim atriebties līdz pēdējam un ar otru roku satvēra viņa krūtis. Nekromants kliedza elles sāpēs. Un Jūlijs nebūtu mācījis jauno zēnu Danu pēc trīssimt gadiem, ja tajā naktī un tajā pašā brīdī, kad māsa gribēja izraut viņa sirdi no brāļa krūtīm, kapsētā nebūtu parādījies priesteris. Tiklīdz meitenes ķermeni pieskārās svētā ūdens lāses, viņa atbrīvoja bezpalīdzīgo burvi un devās atpakaļ kapā.

Pēc šīs dienas Jūliju divus gadus ārstēja Prāgas labākais dziednieks. Taču trīs rētas uz viņa vaiga un piecas uz krūtīm ar savām sāpēm trīssimt gadu garumā atgādināja burvim par visnoderīgāko mācību viņa dzīvē, un tās ilgi neļāva viņam aizmirst šo murgu.

Viņa skolnieks Dens nemaz nerūpējās par savu veselību vai drošību. Zēnam spēka bija vairāk nekā pietiekami, neskatoties uz to, ka viņa istabā ap tenisa galdu klīda divi desmiti sen mirušu dvēseļu, bet vēl viena gaidīja atsauksmes uz skatu laukuma. Jūliusam nez kāpēc šķita, ka, ja pēkšņi viņi visi nonāks trešajā kārtā, kā sauca arī Mirušo valstību, Dens padosies un pēc piecpadsmit minūtēm visu atjaunos.

Ne velti visi nekromanti bija tievi, fiziski vāji un daudz ēda. Tas viss liecina par pārtēriņu, zvanot no trešā slāņa. Dens atšķīrās no saviem kolēģiem: viņš bija garš, spēcīgs un nemaz necieta no pārmērīga tievuma. Bet puisis vienmēr ēda ne tikai par trim, bet par pieciem! Bija skaidrs, ka viņš nebija tāds kā visi pārējie.

«Tu nesaproti savu spēku, mans zēn,» Jūlijs lēni runāja, cenšoties nomierināt nemierīgo studentu, «tādas spējas kā jūs nevar iegūt nekur, izņemot no dzimšanas.» Mūsu skola jums nav vajadzīga, pat ja tā ir labākā pasaulē. Tev, Den, ir tas gods kļūt par mūsu laika spēcīgāko nekromantu. Bet tu nesaproti! Un tas ir bīstami! Jo agri vai vēlu tava nezināšana tiks izmantota ne tiem pašiem cēlākajiem mērķiem. Kamēr esi Prāgas pilī, esi drošībā, bet, ja sper dažus soļus tālāk no vārtiem…

Meistars, noglāstījis rētu uz vaiga, runāja laipni, bet pamācoši.

«Es, protams, esmu glaimots,» Dens noplātīja rokas, nosarkdams no uzslavas, «bet kāpēc man vajadzīgs tāds spēks?» Es gribēju būt parasts medicīnas pārbaudītājs Prāgā. Izsauc tiesā nogalinātos upurus, ko dara visi vairāk vai mazāk varenie nekromanti. Un kā hobijs es vienmēr sapņoju par slavenību muzeja vadīšanu. Piemēram, pārspējiet Tiso kundzi no pirmā pasaules slāņa: viņai ir vaska lelles, bet man būtu dzīvas! Cilvēki ar viņiem fotografētos par naudu. Vai tu saproti?

Jaunais nekromants prata piemānīt savu skolotāju, jo labus simts gadus Jūlijs bija traks ar fotogrāfiju.

Dens atgulējās uz dīvāna un sapņaini skatījās uz griestiem. Tur renesanses meistari gleznoja Bībeles ainas. Gleznas bija tik skaistas un interesantas, ka burvis, kurš šeit dzīvoja veselus piecus gadus, bija gatavs bezgalīgi skatīties uz zīmējumiem uz savas istabas griestiem. Droši vien tajā brīdī viņš sapņoja par personīgo muzeju un peļņu, ko gūs no biļešu pārdošanas.

Mentors piecēlās no dīvāna un vairākas reizes apstaigāja peles kompozīciju. Viņš zem deguna nomurmināja nesaprotamus vārdus un parāva aiz bārdas.

Augstprātīgais Dens, reibonis paša spēkiem, sēdēja uz dīvāna un jau sastādīja muzeja izveides izmaksu tāmes.

– Vai jūs zināt, kā beidzas katrs jūsu zvans? – Jūlijs pēkšņi jautāja puisim.

«Ķermeņa atdzimšana, kurā es ieliku savu dvēseli,» atklāja jaunais nekromants. «Tāpēc es aicinu nobriedušos skeletus, kas ir pieteikušies, pārvietot pie mirušajiem. Kā to prasa padome.

Mentors tikai pamāja ar galvu:

«Tas ir rakstīts mācību grāmatās, kuras mēs pildām skolā.» Tas notiek, kad jūs piesaucat truša, kāpura vai ziloņa dvēseli. Tas pats notiek, kad uz tiesu tiek izsaukts nogalinātais upuris. Bet, kad tas ir tālu no izmeklēšanas…

Kāda ir atšķirība, tieši tā? Dens paskatījās uz savu mentoru, novēršot uzmanību no sapņiem.

– Mācību grāmatās nav rakstīts, kādas ir sekas zvanīšanai bez domes atļaujas. Kāpēc tu jautā? Jo ne katrs nekromants spēj izvilkt dvēseli izmeklēšanai un eksperimentēt, kā tu dari, normālam cilvēkam var ienākt prātā tikai pēc paģirām. Turklāt masveida augšāmcelšanās nolūkā tās var deinkarnēties. Un iedomājieties, ka dzīvojat sev, atpūšaties uz trešā slāņa, un tad jums zvana un saka: «Dodieties komandējumā uz trim dienām uz augšējiem slāņiem pēc skeleta!» Ko tu darītu, Den.

Puisis, saprotot, kā tiek izsaukta dvēsele, nekaunīgi pasmaidīja. Bet brīdinājums par desinkarnāciju viņu vajāja. Un skolotājs turpināja. Jā, šajā trešajā slānī, kur viņi nonāk pēc nāves, viss nav tik vienkārši. Galu galā atdzīvināto dvēseles pastāv uz nekromantu rēķina, tāpēc visi šīs specializācijas burvji bija vāji. Kādu cenu Dens samaksāja par eksperimentiem ar tik daudziem cilvēkiem, nepavisam nav skaidrs, jo puiša veselība bija kārtībā. Tiesa, Jūlijs, viltīgi samiedzot acis, beigās čukstēja:

– Man ir vienas aizdomas par to, kas notiek ar dvēselēm, kuras jūs saucat. Un, ja tas tā ir, viss ir vienkārši briesmīgi!

No šādiem meistara vārdiem jaunais nekromants nodrebēja.

– Vai jums bail? – skolotāja pasmīnēja. – Tātad tas ir lieliski! Jo tuvākajā nākotnē būs tikai jābaidās. Jums ir izsludinātas medības. Nē, ne policija. Šie goblini un orki ir stulbi un tik vāji, ka nespēj paši cīnīties ar tik spēcīgu burvi kā jūs. Galu galā, jūs zināt, kā saukt aizgājēju dvēseles jebkurā ķermenī, Padome pieļauj aizsargājošu nekromantiju. Eh, tāda ienaidnieka nāve ir daudz ātrāka nekā no kaujas maga ugunsbumbas. Un mednieki jau zina, ka jūs esat šeit, Prāgas pilī. Neviena mūsu skolas maģiska aizsardzība nepaslēps jūs no visuresošā ienaidnieka. Viņš gaidīs brīdi, kad tu iziesi no vārtiem. Tu taču neesi gļēvulis, lai paslēptos tornī, vai ne?

Jaunā nekromanta acis iepletās, un viņš, pavēris muti, klusi skatījās uz savu mentoru.

– Vai nosaukums Pink FIFA jums kaut ko nozīmē? – Jūliuss viltīgi jautāja, bet Dens neatbildēja, tikai pamāja ar galvu.

«Tas arī man neko neteica,» skumji sacīja meistars, «taču tagad visa mana pastkastīte orkonetā ir piepildīta ar ziņojumiem no šīs personas.» Viņa vēlas, lai tu būtu dzīvs vai miris. Kā viņa uzzināja par tevi, bet…

– Ziniet, Jūliusa kungs, man neinteresē šī krāšņā Fifa, pasakiet viņai to!

– Pat ja viņa mani šantažē un sola iznīcināt visu skolu? – mentors sāņus paskatījās uz studentu. – Man jau no pirmā slāņa ir žēl tūristu: nebūs Pilsētas, kur ies nabadziņi? Kur es viņus nobiedēšu, parādoties viņu pasaulē kā spoks? It īpaši, ja viens iedod otram kameru un saka: «Vai jūs, lūdzu, varētu mani nofotografēt? Piezīme 1» Viņi metīsies augšā pa pils vai pat šī hosteļa augstajiem kāpnēm, kur mēs tagad sēžam mēs ar jums. kameru, es saņemu aprīkojumu.

– Vai jums nav apnikuši šie tūristu joki! – Dens pasmaidīja.

Ir skaidrs, kāpēc Jūliusam nav izdevīgi vadīt kauju skolas teritorijā.

– Jā, pat ja tiks nojaukta visa Čehija, es visus atsaukšu! Un es atkal celšu Pilsētu! – puisis nenojauta par savu spēku robežām un jau iedomājās, ka ir spējīgs uz daudz ko.

– Neaizraujies! – meistars viņam aizrādīja. «Nav tālu tā stunda, kad saprotat, cik vājš esat.»

Tā ir nopietna lieta. Denam pat nelikās smaidīt, un viņa mazais pūķis klepodams izkāpa no stūra un, iekārtojies dīvānā blakus saimniekam, lasīja:

Mēs kopā dosimies uz FIFA Pink: Es un mans draugs Evils Dens, šīs pasaules varenais spēks!

Saimnieks, noklausījies četrrindes beigas, iedeva mīlulim tādu pļauku pa galvu ar lūgumu vairāk neko nerakstīt, ka dzīvnieks noslīdēja uz grīdas un atkal atkāpās stūrī. Un drīz vien Dens gaudoja, jo tur, kur pūķis bija iekārtojies, atkal atskanēja pildspalvas čīkstēšana. Neskatoties uz īpašnieka lūgumiem, viņš raksta turpinājumu.

– Viņš ir lielisks, jums nevajadzētu pret viņu tā izturēties!

«Grafomanis,» puisis pamāja ar roku. – Ja es būtu zinājis par viņa literārajām kaislībām, es to nekad nebūtu iegādājies!

«Bet viņš saprata, ka paies vēl vismaz desmit gadi, lai jūs saprastu,» meistars pasmīnēja. «Jums jādodas uz šīs FIFA novietni un… jūs zināt… izjaukt viņas plānus, jo viņa acīmredzami neko labu nedarīs, it īpaši ar spēcīga nekromanta palīdzību.» Un lai šī ir labākā nodarbība tev, mans zēn.

Kā Denam nepatika šīs personas vārds. Šajos lūgumos un draudos kaut kas nebija kārtībā, un meistaram radās aizdomas, ka viņš sūta savu audzēkni uz ļoti bīstamu uzņēmumu. Bet kā viņš, nekromants burvis, var tikt galā ar, visticamāk, spēcīgu burvi?

«Ja tu neiesi, es tevi izmetīšu no skolas bez diploma un, tici vecajam vīram, parūpēšos, lai tev nekur nedod darbu un tavs nekromantiskais muzejs tiek aizliegts kā tautai kaitīgs bizness. pasaules drošība.»

– pārliecināja. Kur viņa dzīvo? – studente vienaldzības pilnā tonī jautāja.

– Maskavā vai kaut kā tā. Vai Parīzē.

Jaunais burvis neapmierināti saviebās ar grimasēm. Oho izplatījās. Un pat ārzemēs. Viņš domāja, ka šis krāšņais indivīds dzīvo Prāgas otrā pusē vai vismaz Karlovi Varos, kur viņš vienkārši gribēja doties atvaļinājumā. Bet Francijā. Lai gan Rietumeiropa nav tik slikta. Krievijā… Tas ir patiesi bīstami.

No ģeogrāfijas stundām skolā Dens ļoti labi zināja, kas šajā valstī apdzīvo otro pasaules slāni. Pilsētās, lai vai kā, eiropieši ir ieradušies lielā skaitā, bet ciemos nevar atrast nevienu normālu cilvēku. Meitenes ir skaistas, bet, iepazīstot tuvāk, labākajā gadījumā ir nāras vai strigas. Nevis kā manā dzimtajā Eiropā: vai nu ragana, vai burve. Nav brīnums, ka dīvainā FIFA dzīvoja tādā valstī, kas bija pārapdzīvota ar cilvēkiem, kas nav cilvēki. Bet arī bīstami. Nekromanti, piemēram, nemaz nav dzimuši Krievijā, tāpat kā alķīmiķi. Neviens vēl nav sapratis, kāpēc. Iespējams, arī viņa dzimtenes daba ietekmē burvja dāvanu.

Viņš nevēlējās novērst uzmanību no nacionālo maģisko radījumu īpatnībām un pagaidām naivi pieņēma: FIfa viņu aicināja pie sevis, visticamāk, lai izsauktu kādu nejauko ģēniju no trešā slāņa un pēc tam pārņemtu pasauli. Bet vai tiešām ir iespējams, ka tik lielā valstī kā Krievija nebija neviena čehu, slovāku vai ungāru dvēseles saucēja? Kāpēc tāda nebija Francijā, kur jebkurš eiropietis varēja nokļūt pat bez vīzas? Kādu iemeslu dēļ tas todien atstāja Dena uzmanību.

«Šeit ir biļete,» meistars pasniedza aploksni. – Uz Maskavu. Jo, kā noskaidrojām orconet, Fifa raksta no Krievijas. Viņa droši vien brīvdienās lido uz Parīzi. Jūs tomēr uzzināsiet. Reģistrācija pēc stundas. Mājiens saprata?

«Tas nav īstais vārds,» nomurmināja jaunais nekromants. «Bet es nepiekrītu doties uz kādu FIFA, kas mani meklē bez aizsarga burvja.»

Mentors viņam piedraudēja ar pirkstu:

– Ja nebūtu jūsu eksperimentu ar visdažādākajām audzētavām, Fifa nebūtu, ticiet man. Ja iedegat, izkāpiet paši. Un tagad… tavs izcilais pūķis tevi pasargās, viņš ir spējīgs ne tikai uz jambiku un troheju.

– Nu jā, es arī pazīstu amfibrakus! – radījums atspērās uz vienas kājas.

Vainīgi palūkojies uz savām kājām, Dens paņēma dokumentus no sava mentora.

– Ja jūs izvairīsieties, es pats par to ziņošu Padomei!

Nē, viņš neslēps, gļēvulība ir tik zemiska. Nekromants paskatījās spogulī un sāka veidot savus plānos pelnu pelēkos matus ar želeju. Pabeidzis matus, viņš devās pie loga.

– Bezmaksas! – viņš kliedza nabaga reformatoram, cirtot ar pirkstiem.

Brīdi vēlāk senā cilvēka vietā gulēja tikai sutanā ietērpts skelets, un pāris sekundes vēlāk šīs atliekas uzplaiksnīja spilgti purpursarkanā gaismā un izšķīda. Pēc tam, kad Dens atbrīvoja valdnieku dvēseles no tenisa galda, un žurkas grasījās izklīst, bet Mirušo karaļvalsts spēki viņus apsteidza, un dzīvnieki izšķīda purpursarkanā mirdzumā. Tagad ne vecais skelets, ne peles nekad vairs nespēs atrasties šajā pasaulē.

Jaunais nekromants ainavu no galda saritināja caurulītē un ielika stūrī, no kurienes izsita pūķi, kurš jau bija uzrakstījis veselas dzejoļa lappuses.

Meistars klusēdams stāvēja pie durvīm un mierīgi vēroja, kā viņa skolnieks gatavojās.

«Man vajag kaujas magu, man vajag kaujas magu, krievu, kaujas magu,» Dens čukstēja zem deguna, it kā aicinādams kādu.

«Cik stulbs nekromants,» mentors pakratīja galvu, «jūs varat piezvanīt jebkura kaujas maga dvēselei no Mirušo valstības, kad vien vēlaties.»

«Man ir vajadzīgs dzīvs kaujas mags, ar kuru kopā es varētu iziet visu šo pārbaudījumu,» puisis izlaboja savu burvestību, kad nopūta degošo sveci.

Viņš nepamanīja, kā dūmi, kas grozījās kā čūska, izšķīda rozā gaismā augstu virs viņa galvas. Ilgu laiku viņš domāja, ka teiktais nav burvestība, bet vienkārši instalācija pirms kaujas. Kad viņš teica šādus vārdus, viņam nez kāpēc kļuva labāk, viņš jutās kā kāds attāls, bet tajā pašā laikā tik tuvu, apskāva viņu aiz pleciem un čukstēja ausī: «Es esmu ar tevi, es vienmēr esmu bijis tur es tevi mīlēju.» Denam nebija ne jausmas, kam šī balss pieder. Kad troksnis ausīs rimās, nekromants aizmirsa domāt par viļņojošo redzi un klusēdams izgāja no istabas.

Meistars piegāja pie loga un skumji vēroja, kā students nokāpj uz skatu laukumu. Nekromants ilgu laiku stāvēja pie sienas zem sava loga, piespiedis pieri pie efejas, kas savija torni, kurā viņš dzīvoja veselus piecus gadus. Ir grūti atvadīties no kaut kā, kas jums ir kļuvis gandrīz dārgs. Tādā pašā veidā Jūlijs piecpadsmit gadu vecumā ar asarām acīs aizgāja no mājām uz visiem laikiem uz Prāgas pili, kur māca nekromantus un izsauc dvēseles uz izmeklēšanu Eiropas tiesā.

Denam vēl bija daudz jāmācās. Viņam bija lemts saskarties ar vairākām briesmām. Kaujas mags viņam nenāktu par ļaunu. Bet viņš nezināja, kas notika, kad pirms torņa pamešanas teica: «Man vajag dzīvu kaujas magu.» Taču ar spoža nekromanta spēku bieži vien pietiek ne tikai, lai izsauktu mirušos no savas apakštelpas…

2. nodaļa. Vai nu meitene, vai varbūt vīzija

– Ha-ha-ha-ha-ha-ha-ha! Cilvēki, es esmu miris! – Alīna gulēja uz gultas un skatījās griestos. – Tādam jokam bija jānotiek! ES nomiru!

Viņa apgāzās uz vēdera un, iebāzusi degunu spilvenā, turpināja histēriski ķiķināt.

– Nē, nu, tev bija jābūt tik gudram! Kā es gribu par to pastāstīt saviem draugiem!

Smagi nopūšoties, meitene izkāpa no gultas, izmisīgi cenšoties uzvilkt čības. Savādi, bet divi lieli balti plīša zaķi pilnībā atteicās palikt uz viņas kājām. Viņi pat nepakustējās, pretēji visām viņu īpašnieka vēlmēm. Dīvaini, ja tie ir materiāli, nepadodas, tad uz kāda goda vārda viņas augumam paliek melni ādas minisvārki un zaļš bruņurupucis, kāpēc nenolido zilā džinsa beisbola cepure ar Nike emblēmu viņas galva, kāpēc pie velna tā nepalika guļot uz gultas pārklāja bezveidīga zeķubikšu ķekars?

Uz gultas. Haha trīs reizes! Jā, ja viss materiālais būtu atteicies pieņemt viņas ķermeni, tad viņa nebūtu gulējusi gultā, bet atrastos zem gultas starp putekļu bumbām un vecām nolietotām kurpēm, kuras meitenei vienmēr bija slinkums izmest..

Alīna spārdīja savas čības, protams, bez rezultātiem un devās pie spoguļa.

Viņa nolēma, ka ir mirusi, viņas ķermenis, iespējams, gulēja morga ledusskapī, un šis attēls, ko viņa kaut kā sajuta… kas tas bija? Viņa nomira. Kā tas notika? Kāpēc viņa uzskata, ka tas, ko viņa ir piedzīvojusi, ir tieši nāve?

Meitene no rīta ieradās Sibirsky Bereg rūpnīcā, kur viņa trīs gadus strādāja par tehnoloģi. Iedomājieties, visa valsts ēda krekerus un alus uzkodas, kuru kvalitāti tā kontrolēja. Kopumā rūpnīcā strādāja daudzi tehnologi: pa diviem katrā darbnīcā. Taču rudenī Alīnai nepaveicās: viņas partneris devās grūtniecības un dzemdību atvaļinājumā, un nabadzītei bija jāstrādā par diviem, līdz tika atrasts aizstājējs.

No dzimšanas viņai bija sirds ar defektu, tas ir, ar defektu, un dubultā slodze nenāca par labu viņas veselībai. Ziemā direktore tomēr apžēlojās par nelaimīgo Alīnu, kura pārpūlējās un samaksāja par to, lai viņa Ziemassvētku brīvdienās dotos uz sanatoriju. Ārstēšanās un atpūta ir brīnišķīgi, bet, kad, atgriežoties, viņai atkal uznāca dubultdarbs, visi ārstniecisko vannu un procedūru rezultāti nokrita.

Pārslogotā tehnoloģe tikai sapņoja par došanos atvaļinājumā uz Melno jūru, kad viņai bija jādodas prom. Tas neizdevās. Alīnas sirds to neizturēja. Tas vienmēr ir bijis nepareizi līdz mūsdienām. Neko nevar darīt, ja esi piedzimis slims.

Pēdējais, ko meitene atcerējās, kad viņa bija pie samaņas, bija līnija ceptu kirieski iesaiņošanai. Viņa stāvēja pie jostas un uzmanīgi vēroja, kā gatavais produkts tiek iebērts lielā grozā, taču pēkšņi viņas redze kļuva neskaidra, viņa satvēra sirdi, sajutusi, ka kāds iespiež viņai krūtīs biezu mietu un to pagriež. Viņas galvā nomurmināja maiga vīrieša balss; sākumā viņa domāja, ka tas ir viņas brāļa balss, bet viņš runāja nevis krieviski, bet kaut kādā līdzīgā valodā. Ukraiņu valodā vai kā. Vīrietis atkārtoja tos pašus vārdus. Likās, ka viņš kādam zvana vai auž burvestību. Un tad viņa ieraudzīja viņu, svešinieku: garu, platiem pleciem, gaišmatainu vīrieti zilā krāsā, piemēram, sporta kreklā un šaurās ādas biksēs, viņa skatienu bija baiļu pilns: viņa dzeltenās acis, izkropļotas no šausmām, piemēram, pūce, skatās tieši uz viņu, upuri. Viņa skatiens nevar pieskarties, bet tajā brīdī meitenei šķita, ka šīs dzintara acis ar melnajām zīlītēm redz viņai tieši cauri, jūt katru iekšējo orgānu, un tieši tāpēc viņas rokas un kājas atsakās kustēties, ne mazākās skaņas. iznāk no viņas atvērtās mutes, plaušas it kā pārklātas ar cementu, tās pārstāj elpot, un tikai bojātais vārsts sirdī sāk nikni darboties. Svešinieks satvēra viņas roku un čukstēja: «Nomierinies’… Bet meitene joprojām bija nobijusies, un… atvērusi acis, viņa attapās mājās guļam uz gultas un nez kāpēc uzreiz nolēma, ka viss, kas notika ar viņa bija nāve.

Kāpēc viņa tā domāja, nav skaidrs. Nāve ir kaut kas tāds, ko neviens nevar aprakstīt. Ikviens viņu piedzīvo, taču, saticis viņu, nevienam nekad nav bijusi tā laime atgriezties pie dzīvajiem un visu izstāstīt saviem pēcnācējiem. Alīna ilgi nedomāja. Šeit nav ko kūtīties: plīst sirds, un viss, dzīves beigas, un ārzemnieks garā zilā kleitā ir ātrās palīdzības dienesta sargi, kurš mēģināja viņu izsūknēt. Un tagad viņas dvēsele, atcerējusies savu pēdējo izskatu, atvadās no mājas, kurā viņa dzīvoja gandrīz ceturtdaļu gadsimta. Kā runātāji pārraidīja radio? Dvēsele trīs dienas klīst pa mājām, četrdesmit staigā pa pasauli un tad meklē jaunu ķermeni.

Spogulis. Reiz tas atspoguļoja viņu, garu, kalsnu, ne pārāk skaistu meiteni ar ovālu seju, šauru degunu un līdz pleciem melniem matiem ar krāsotām šķipsnām. Tagad spogulī varēja redzēt tikai kosmētikas burciņas, kuras Alīna no rīta aizmirsa aizvērt: viņa steidzās uz darbu. Dīvaini, kāpēc spogulis neatspoguļo garo, šaurplecu tatāru meiteni? Vai viņa tiešām bija mirusi? Vai viņas vairs nav? Viņa nekad neieslēgs televizoru uz istabas pretējās sienas, un gulta viņai vairs nebūs noderīga, un ģimenes fotoattēlā virs viņas galvas brālis ar flomāsteru uzzīmēs tieši tādu pašu sarkano krustu. tāpat kā viņas vecāki, tante un vecvecāki.

Atvilkusi elpu, meitene iegāja brāļa istabā. Jebkurš, viņam tikai jāskatās uz viņu, dzīvojot, elpojot, runājot, domājot. Pat ja viņa nespēj uzvilkt čības vai atrast savu atspulgu spogulī.

Baidīdamās radīt lielu troksni, Alīna pielīda pie krēsla, kurā sēdēja Kostja, un uzlika rokas uz brāļa pleciem. Oho, perlamutra laka, uz labās rokas rādītājpirksta, nedaudz šķeldota. Šī ir neliela ar darbu saistīta «trauma» pēc tam, kad meitene neilgi pirms nāves pārbaudīja slēgta krekeru maisiņa izturību.

Alīnas dvīņubrālis Kostja, īsa auguma brunete, ļoti atšķirībā no māsas, starp citu, sēdēja pie datora, pastāvīgi novērsusies no darba. Tipiska spēlētāja brāļa poza, tomēr šoreiz kaut kas bija savādāk. Kreisajā rokā puisis turēja nevis kafijas krūzi, bet pusizdzertu lētā degvīna pudeli, un blakus tastatūrai gulēja trīs melni krekeri no tāda, kādu viņa māsa pirms pāris dienām bija cepusi cepeškrāsnī. Tas ir skaidrs un bez vārdiem – viņš mēģināja noslīcināt savas bēdas degvīnā.

Meitene izlasīja ziņas tekstu, kuru uzrakstīja viņa pati, jā, viņas brālis.

Jūs, draugi, droši vien gaidāt vēstuli no Alīnas. Diemžēl nav jēgas to darīt. Jo viņas vairs nav. Viņa nomira. Darbā. Viņa bija ļoti slima un nevienam par to nestāstīja, neizrādīja savu vājumu.

Tad viņa nespēja lasīt un ar abām rokām satvēra Kostju aiz pleciem un mēģināja kratīt un kliegt: «Ko tu dari? Te nu es esmu! Blakus tev!» Bet… viņš pat nejuta viņas roku pieskārienu?!

– Kostja, ko tu raksti? – meitene čukstēja, bezcerīgi nolaižot rokas, – Es esmu dzīvs, Kostja.

Bet atbilde viņai bija tikai vēstules rindiņas.

Tagad man nav pēdējā tuva cilvēka.

– Kostja, kā tu vari?

Kāpēc viņš nedzird? Kāpēc viņš to raksta! Un viņš to arī nosūtīs internetā visiem Alīnas labākajiem draugiem. Un neviens no viņiem vairs neuzrakstīs nevienu rindiņu, viņi visi cietīs un raudās par savu pāragri aizgājušo draugu. Bet viņa ir dzīva! Sveiki! Varbūt mēs pat varēsim nedaudz izklaidēties, kad izkļūsim no šī dīvainā stāsta ar neredzamību. Ko darīt, ja rūpnīcā viņai vienkārši uzkrita burvju cepure vai halāts. Visi domā, ka viņa ir mirusi, bet viņa turpina dzīvot.

Alīna nogrima uz grīdas tieši blakus krēslam, kurā sēdēja viņas brālis, un sāka raudāt. Bet pat viņas šņukstēšana Kostjai nebija pieejama.

Žēlums, rūgtums, bezcerība… tas viss pārņēma meiteni. Kāpēc liktenis pret viņu izturējās šādi? Par ko? Vispirms vecāki, un tad viņa… Lai gan, nē, viņa ir dzīva. Mammas un tēta nav blakus. Viņi nomira, kad Alīnai un Kostjai bija deviņpadsmit. Viņa lieliski atcerējās to briesmīgo dienu… it kā īstenībā, it kā tā atkārtojas viņas atmiņā arī tagad, pēc tā saucamās nāves.

Bija vasara. Siltums. Alīna atgriezās no eksāmena. Pēc tam viņa absolvēja Pārtikas koledžu. Kostja nav gļēvulis, no armijas nebēga, tajos gados kalpoja Krievijai kaut kur Rjazaņas apgabalā. Tātad meitene dzīvoja viena ar saviem vecākiem. Atgriezusies no eksāmena, viņa apgūlās uz dīvāna un aizmiga. Telefona zvans viņu pamodināja. Viņa uzreiz juta, ka viņš nav laipns. Tā tas arī izrādījās: viņi zvanīja no slimnīcas – mans tēvs un māte avarēja netālu no Berdskas. Kopš tā laika viņa jau četrus gadus dzīvojusi kopā ar savu vienīgo radinieku brāli, pelnot iztiku, patiesībā esot ģimenes galva. Tiesa, pats Kostja arī nebija pazīstams kā slinks un ieguva darbu tajā pašā rūpnīcā, kur Alīna, par kravas automašīnas vadītāju, piegādājot «Kirieshki» visā Rietumsibīrijā.

Pēc vecāku nāves meitene arvien vairāk sāka izrādīt dīvainas spējas: it kā viņa varētu redzēt kāda cita nākotni, izmantojot kārtis, visam viņas gatavotajam ēdienam bija vēlamais efekts, un, ak, šausmas, viņa iemācījās iekurt uguni, spiežot. viņas pirksti. Tā Alīna sāka iztikt bez sērkociņiem, kuru kvalitāti ražotāji vienkārši taupīja. Tiesa, meitene sāka izmantot burvju dzirksteles tikai pēc tam, kad viena šāda sērkociņa mirgojošais fragments viņai trāpīja pa kreiso aci ar visām no tā izrietošajām sekām. Un nav vērts runāt par kotletēm ar mīlas burvestībām un paģiru kāpostu tīteņiem. Un visi šie brīnumi notiek pēc līdakas pavēles, Alinočkas vēlēšanās.

Atceroties savu neparasto dāvanu, meitene nolēma mēģināt aizdedzināt brāli. Ja viņai tas izdosies, viņa ātri izārstēs viņu ar pašas gatavotās želejas palīdzību. Bet viņas maģija izrādījās neredzama, tāpat kā viņa pati. Ugunsbumba tenisa bumbiņas lielumā izlidoja caur Kostjas krūtīm un pēc tam caur monitoru un pēc tam pilnībā nodzisa, atsitoties pret sienu.

– Forši! – Alīna pie sevis pasmaidīja. – Neredzamā uguns ir oriģināla lieta, vai ne?

Pirms divām dienām viņa nebūtu sākusi taisīt tādus jokus, bet tagad viņai tam nebija laika. Nu vismaz kāds būtu pamanījis un sapratis, ka viņa ir dzīva, bet nē: brālis ir nogalināts un domā, ka viņas vairs nav pasaulē.

Meitene apvainojās un caur sienu iegāja savā istabā. Kas tam vainas? Ja čības neder kājās, tad kāpēc gan nepārvarēt piecpadsmit centimetrus betona akmens? Viņa iedomājās, ka viņas priekšā šķiras siena, un… viņai tas izdevās!

Kad Alīnai bija pieci gadi, viņa mātei visu laiku jautāja: kas tur biezajās sienās. Mamma atbildēja, ka braunijas tur dzīvo, un nav jēgas viņus traucēt. Tagad, kad viņa uzauga, viņa savām acīm redzēja – nekā īpaša: pelēcība, putekļi un neviena poltergeista.

Ir labi būt mirušam. Laiku pa laikam. Tu ej, kur vien vēlies. Bet cik briesmīgi ir tad, kad neviens tevi neredz un tu nevari istabā ieslēgt gaismu, uzvilkt kurpes un vienkārši paņemt telefona uztvērēju vai automātisko zīmuli.

Meitene, nolemts skatoties uz rakstāmpiederumiem, iegrima savā mīļākajā krēslā, kas bija pārklāts ar terakotas ādu, un nolika galvu uz rakstāmgalda stikla. Ciets, kas nozīmē, ka, ja viņa vēlas, lai priekšmeti būtu neizbraucami viņas bezķermeņa formai, tie tādi arī kļūs. Izrādās, ka čības var uztaisīt tādas, lai tās būtu kājās.

Un tad meitenes skatiens apstājās uz priekšmeta, kuru viņa neatstāja uz galda, kad nāves dienā devās uz darbu. Nē, tas nebija ne kāršu kavs, ne puspierakstīta gēla pildspalva, ne pat piezīmju grāmatiņa ar piezīmēm «ģimenes grāmatvedības» stilā, ko viņa paslēpa atvilktnē zem slēdzenes un atslēgas. Alīna nevarēja atļauties šo preci tās augsto izmaksu dēļ.

Viņas priekšā gulēja koši zaļa lidmašīnas biļete. Viņa ilgi skatījās uz viņu jautājoši, līdz beidzot uzdrošinājās viņam pastiept roku un… ņem! Dīvaini, bet patiesi! Viņai izdevās noturēt rokās biļeti, kas, starp citu, ir smagāka par pildspalvu! Viņa piespieda viņu pakļauties viņas gribai! Progress bezķermeņa dzīvē!

Pārvarējusi šoku, meitene beidzot novērsa vāku un paskatījās uz savu vārdu, kas bija uzdrukāts kā sarkana kopija. Lidmašīnas biļete no Novosibirskas uz Maskavu, biznesa klasē. Galvaspilsētā Alīnu gaidīja kāds turīgs cilvēks. Šeremetjevā. Ja šis nezināmais samaksāja tādu naudu un paslīdēja biļeti, tad tas bija vajadzīgs. Radās viens loģisks jautājums – kā tikt lidmašīnā, ja pie reģistrēšanās tevi neviens neredz ar biļeti.

Labi, ka meitene laikus pamanīja šo uzmanības zīmi savai personai. Izbraukšana ir pēc trīs stundām. Mums steidzami jādodas uz lidostu. Biļeti viņa pārlocīja uz pusēm un ielika svārku aizmugurējā kabatā, jo vairs nebija kur iet, jo diezin vai jaka vai jaka būtu padevusies meitenes gribai, kas pēc šoka vēl nebija nostiprinājusies.

Neko nevar darīt – Kostjai būs jācieš. Viņš jau bija sapratis faktu, ka viņa mīļotās māsas vairs nav. Protams, mans brālis būs neticami priecīgs, ja Alīna atgriezīsies. Bet kā viņa to var noteikt? Iespējams, noslēpumainais svešinieks, kurš nolika biļeti uz meitenes galda, spēs viņu aizvest atpakaļ uz dzīvo pasauli. Tāpēc jums ir jāiet pretī savam liktenim un tam, no kā nevar izvairīties.

Meitene mēģināja paņemt kaut ko rakstāmu, lai uzskricelētu īsu zīmīti uz papīra savam dvīņu brālim. Pildspalva pat pakļāvās viņas gribai, taču, tiklīdz viņa mēģināja uzrakstīt pirmo vēstuli, kļuva skaidrs, ka viņai tas neizdosies. Lai kā viņa centās koncentrēties, viņas rakstītais teksts uzreiz pazuda no lapas. Un pēc trešā mēģinājuma viņas skribeļu vietā uz papīra parādījās dīvaina zīmīte lauzītā krievu valodā:

Alīna, necenties rakstīt savam brālim. Alīna noraida pirmo slāni. Alīnai jābūt uz otrās kārtas. Alīnai vajadzētu mēģināt. Es gaidu Alīnu Maskavā. Šeremetjevo. Terminālis numur divi.

Ko tas nozīmētu? Meitene vērīgi skatījās uz skribelēm. Nekas cits kā liktenis. Jums jāiet, lai saprastu visus šos pirmos un otros līmeņus. Kaut kas viņai teica, ka neviens viņai nav atņēmis dzīvību, un tas, kas ar viņu notika, nebija nāve, bet, visticamāk, banāla aizbraukšana uz citu pasauli labākajās fantastisko pasaku tradīcijās.

Lai gan viņa dzīvoja Novosibirskas centrā, tā joprojām bija tālu no lidostas. Meitene, protams, negribēja iet pa ielu basām kājām, tāpēc sāka hipnotizēt apavus, lai tie der kājās.

Savādi, bet Alīnas burvestības spējas, kuras Alīna pavadīja tikai ikdienas ugunsbumbās, nepievīla, un desmit minūšu laikā apmierināta meitene, uzvilkusi divas dažādas kurpes, izgāja no viņas mājas ieejas. Jā, jā, kurpes, kas tomēr pakļāvās nelaiķa gribai, izrādījās no pavisam citiem pāriem: labās kājas sarkanā sandalīte ar zemu papēdi, bet labās melns rudens zābaks ar piecu centimetru stiletu. papēdis tika uzlikts pa kreisi.

Tā staigāt izrādījās ne pārāk ērta, bet apavi negribēja dabūt nost, lai mainītos vietām. Pēc neveiksmīgā trika meitene pilnībā atteicās valkāt jaku, baidoties, ka pa pilsētu piecpadsmit grādu karstumā nāksies staigāt aitādas mētelī vai dūnu jakā ar truša apkakli.

Cik neparasti tas izrādās būt ārpus šīs pasaules un staigāt pa pilsētu. Sajūtas ir pilnīgi neaprakstāmas – vējš iet cauri, un tu uzsūc tā vēsumu ar katru iekšējo orgānu: sirdi, aknām, plaušām… To nekad nevar sajust dzīva cilvēka normālā stāvoklī. Lapu šalkoņa tagad glāsta ne tikai ausi, bet visu ķermeni, bet tas padara to nemierīgu un neērtu. Droši vien ziemā salst arī orgāni, domāja Alīna.

Meitene viegli ielēca mikroautobusā, kas brauca pilnā ātrumā. Ir jābūt tik interesanti dzīvot starp tiem, kuri tevi nepamana. Cilvēki sēž atzveltnes krēslos, skatās ārā pa logiem, simto reizi apbrīno vienas un tās pašas pilsētas ainas, un viņa stāv tieši viņiem priekšā, taisnodama svārkus, it kā kāds pētītu neredzamas sievietes apakšveļas krāsu. Viņa grasījās iebāzt roku kabatā, lai saņemtu naudu par braukšanas maksu, bet tad saprata: galu galā viņa tagad ir zaķis! Idiota sapņa piepildījums!

Bet neredzamie var arī izraisīt viņas kāju nejutīgumu, it īpaši, ja viņa valkā kurpes ar dažādiem papēžiem. Viņa varēja domāt tikai par to, kā uzburt tos pašus apavus, kas bija pareizi uzvilkti. Meitene tik tikko spēja sagaidīt, kad varēs izkāpt no mikroautobusa. Kājas, lai arī liegta iespēja būt visiem redzamai, tomēr atteicās paklausīt un nemitīgi sāpēja. Sāpes ir labas, tās sāp, tas nozīmē, ka tās pastāv.

Alīna stāvēja iepretim lidostas ieejai un prātoja, kā viņu ielaidīs lidmašīnā ar neredzamu biļeti. Un vienalga, kur ir uzaicinātāja loģika? Ja viņa var iziet cauri sienai, tad viņa var atrasties lidmašīnā bez dārgas biļetes. Kāpēc tērēt tik daudz naudas? Vai arī zvanītāja to nopirka, kamēr bija dzīva, tas ir, redzama?

Viņa izņēma no kabatas biļeti un piegāja pie metāla detektora pie ieejas un sāka rūpīgi pētīt, kas uz dokumenta bija uzdrukāts dzīvam cilvēkam vārdā Alinka.

– Kāpēc man viņš ir vajadzīgs? – meitene zem deguna nomurmināja. – Par ko?

Un viņa pēkšņi saprata, ka vēlas atkal kļūt redzama. Šķita, ka meitenes tempļos kaut kas noklikšķināja; apkārtne uz brīdi zaudēja krāsu, bet drīz viss spilgto krāsu gamma atgriezās savās vietās.

– Zaķi ir ceļā uz zoodārzu! – vecais vīrs iesmējās, pienākdams viņai klāt no mugurpuses. – Un bez biļetes nekur nevar aizbraukt!

Viņa izskats meitenei šķita neparasts un kaut kā pazīstams, it kā intelektuālis, ģērbies savādi: garā sarkanā mētelī un cepurē ar platām malām, būtu varonis populārā filmā. Mūsdienu dzīvei tas izskatās dīvaini un nemaz neiederas vienmuļajā pūlī. Taču uzvalks nav viss. Vecais vīrs pasmaidīja un atsita savus garos ilkņus, tāpēc meitene vienkārši izspieda:

– Vampīrs?

«Jā,» viņš pasmaidīja.

Alīna pamāja ar galvu un atkal skatījās uz veco vīru. Viņš redzēja viņu! Tās sarkanās acis, no tām dzeltenajām apaļajām brillēm. Viņš stāvēja divus metrus no viņas un varēja viņai viegli pieskarties, sperot divus vai trīs soļus viņas virzienā. To apzināties izrādījās grūtāk nekā ticēt vectēva vampīrismam. Šķiet, ka nekas nav noticis. Nupat neviena dzīva būtne Alīnu nevarēja redzēt, un pēkšņi parādījās aizdomīgs cilvēks. Vectēva brilles nav maģija! Cilvēki apstaigāja vampīru un jauno dāmu, kas stāvēja viens otram pretī. Taču lidostā, šķiet, nekas nav mainījies, taču meitene juta, ka Tolmačevo kaut kas nav kārtībā.

Alīna vispār nezināja Novosibirskas lidostu. Viņa un viņas radinieki nevarēja atļauties lidmašīnas biļetes. Bet pat ne par to ir runa: piemēram, policists pie metāla detektora, kad viņa gribēja kļūt redzama un vectēvs viņu pamanīja, viņš nez kāpēc kļuva zaļš un vairs neizskatījās pēc cilvēka. «Goblins,» viņa nez kāpēc domāja.

«Jūs izturat, kundze,» vampīrs pamāja metāla detektora virzienā.

– Vai tu mani redzi? – Alīna beidzot uzdeva jautājumu, kas viņu satrauca visvairāk.

Meitene vēl rūpīgāk nopētīja veco vīrieti: viņam bija vismaz piecsimt gadu. Lai gan, nē, tas ir pārāk skarbi teikts, viņi tik ilgi nedzīvo, bet simts piecdesmit ir pilnīgi iespējams!

– Nāc, nāc iekšā, kaujas burvis, nemoki veco vampīru!

Pēc šīs frāzes viņa atkāpās un gandrīz paklupa no zila gaisa, taču laikus paķēra metāla detektora statīvu. Šis, tā sakot, godīgais vampīrs ne tikai kaut kā zināja viņas statusu (lai gan viņa nekad sevi neuzskatīja par kaujas magu), bet arī negrasījās iekost un dzert litrus asiņu no viņas jaunā ķermeņa. Alīna dziļi ievilka elpu un pagāja zem arkas.

Laulība…

«Laipni lūdzam, kaujiniece,» goblinu policists pēkšņi sacīja viņai, sveicot.

Ja vien visi likumsargi būtu tik pieklājīgi, tad vienalga, ka viņi ir zaļi un piņķerīgi, turklāt viņi nav cilvēki.

Un tad meitenei atklājās, ka lidostas vārti nav paredzēti bumbu un citu teroristu problēmu meklēšanai, bet gan pasažiera statusa skenēšanai. Goblina monitorā spīdēja Alīna vārds, un blakus bija «kaujas burvis».

Pārsteigta, kā izrādījās, burve izkustējās no ceļa un paskatījās, kā tiek noteikts viņai sekojošā sirmgalves statuss. Pēc viņa zem skenera pagāja divas alķīmiķu meitenes, trīs dēmoni, kimēra vīrietis un vairāki burvji. Viņi izskatās kā parasti cilvēki, bet patiesībā viņiem visiem piemīt paranormālas spējas.

Alīna tālāk neievēroja. Un tā ir skaidrs – viņa atrodas Novosibirskā, kuru pēkšņi apdzīvoja maģiski radījumi, pilsēta tika pārveidota, un atkal ieņēma viņu savā dzīvē, padarīja viņu redzamu, sāka rēķināties ar sava ķermeņa klātbūtni. Taču dzīve izvērtās pavisam citāda, pasakaina, tāda, par kādu viņa sapņoja, lasot zinātniskās fantastikas romānus.

Interesanti, bet patiesi – viena un tā pati lidosta, tie paši reisi, bet apkārt pavisam citi radījumi. Un no meitenes atstātās dzīves nebija ne miņas: banalitātes, putekļu un kvēpu pilna.

Nogājusi dažus metrus līdz reģistratūrai, viņa atklāja, ka vairs neklibo un staigāt ir daudz ērtāk. Iedomājieties Alīnas pārsteigumu, kad viņa, skatoties uz savām kājām, pamanīja, ka viņai ir divi vienādi brūni zābaki ar biezām zolēm. Kad viņai izdevās tās uzburt? Vai arī kāds cits nolēma viņai palīdzēt un nomainīt apavus?

«Sākas iekāpšana Samoletina lidojumam uz Maskavu,» skaļrunī paziņoja melodiska sievietes balss.

Izdzirdot vedēja vārdu, meitene neviļus iesprāga dūrē.

Ja visas radības šeit ir maģiskas, tad šī patīkami dzirdamā balss pieder kādai pretīgai necilvēcīga izskata dāmai, viņa nez kāpēc nodomāja. Alīna savā divdesmit trīs dzīves gados ne reizi nebija aizdomājusies par diktoru balsi. Taču pēc tikšanās ar goblinu sargu un vampīra pasažieri, noslēpumainais diktors kļuva par ziņkārības objektu.

Tikko kaltajai burvei reģistrēšanās un iekāpšanas gaidīšana pagāja pārāk ātri. Apburoša sieviete skeletonā, tukšos acu dobumus apsedzot ar melnām brillēm un pliko galvaskausu ar parūku, jaunajam burvei iedeva iekāpšanas karti: parastu, neatšķiroties no līdzinieces nemaģiskajā pasaulē.

Meitene ilgi skatījās uz kalpiem, bet nesaņēma iespēju runāt ar dzīvo skeletu. Tāpēc viss, ko viņai bija laiks domāt par Olgu, skeletu no reģistratūras, bija nožēla, ka viņas draugi, kuri visos iespējamos veidos gribēja zaudēt svaru, nebija redzējuši kalsnāko sievieti pasaulē. Pēc tam jūs vēlēsities būt apaļš un aizmirst par visām diētām.

Visu laiku, kamēr Alīna gaidīja iekāpšanu, viņa klīda starp ejām un rūpīgi pētīja fantastisko sabiedrību, kurā viņa ar kāda žēlastību bija nonākusi. Starp īsajiem, bārdainajiem rūķiem un garausu elfiem bija daudz parastu cilvēku, dažādu specialitāšu burvju. Kāds drukns vīrietis kaimiņam paskaidroja, ka dēlu reģistrējis kā dzīvnieku, jo viņam nepietika naudas biļetei. Vilkacis, ne mazāk. Normāls cilvēks to neatļautu.

Kā izdevās noprast jaunkaltajai burvei, tie, kas bija vairāk kā cilvēki, piederēja augstākajai kastai un bija ļoti turīgi, taču, jo radījums vairāk līdzinājās briesmonim, jo mazāk to novērtēja. Piemēram, starp pasažieriem nebija ne skeletu, ne goblinu.

Visvairāk meiteni uzjautrināja aina, kad trīs milzu troļļi vilka lidmašīnā pārtikas kasti. Viņa stāvēja pie loga blakus vārtu durvīm, un uz pacelšanās platformas darbojās monstri, kas neskaidri atgādināja Šreku, tērpušies krāsainās sarkanmelnās ādās. Nu īstais «Gulbis, vēži un līdaka’.

– Vai tiešām nebija iespējams paņemt auto pirmajā kārtā? – sašutis jauneklis, kurš vēroja tos pašus troļļus.

Alīnas atmiņa lielā ātrumā šķirstīja lasīto grāmatu lappuses, un viņa atcerējās kadrus no skatītajām filmām: spriežot pēc viņas zilganās ādas nokrāsas, šis vīrietis bija pilnīgs ķēms. Meitene atskatījās uz viņu un tad turpināja vērot neuzmanīgos troļļus. Briesmoņi, nosprieduši, ka ēdiena kaste ir pārāk smaga viņu uzpumpētajiem muskuļiem, norāva nonagloto vāku un sāka ēst savas nastas saturu kopā ar iesaiņojumiem. To redzot, Alīna pasmaidīja. Pičmens viņai kaut ko nomurmināja par «Tas nav jautri» un devās prom pie cita loga.

Tikmēr divi gari skeleti oranžās vestēs ar uzrakstu «Tolmachevo» uz muguras pieskrēja pie troļļiem un sāka sist briesmoņus ar kvēlojošām nūjām. Smieklīgi. No ārpuses. Tas ir absolūti garlaicīgi, viņš ir redzējis šādas lietas gadu desmitiem. Un viņai, Alīnai, šāda ražošanas sabotāža maģiskajā Novosibirskā ir jaunums.

Kad nokaunējušies troļļi atkal uzlika vāku vietā un no ļaunuma aizbēga savā audzētavā, kastei piegāja vecāka sieviete tādā pašā oranžajā vestē kā skeleti. Ar vienu rokas mājienu viņa lika viņam aizlidot uz vajadzīgo lidmašīnas nodalījumu.

Dīvaini, kāpēc lidostas darbinieki uzreiz neizmantoja teleportācijas speciālista pakalpojumus. Vai tiešām, tāpat kā krievi no nemaģiskās pasaules, krievu burvji cerēja iztikt ar lētu darbaspēku? Vai arī jūs gribējāt pabarot troļļus, lai viņi nemirst no bada?

Alīnai pat nebija laika domāt par šo tēmu, kad viņa sāka iekāpt lidmašīnā. Un pēc pusstundas kaujas burvis un vēl divi simti maģisku radījumu augstu debesīs lidoja Krievijas valsts galvaspilsētas virzienā.

Kad Alīna bija maza, viņa kopā ar māti un brāli lidoja lidmašīnā uz dienvidiem, bet tas vēl nebija Novosibirskā, kur ģimene pārcēlās pirms divpadsmit gadiem. Tagad viņas bērnības atmiņas atgriezās, taču viņa nejuta atšķirību starp lidošanu dzimtenē un burvju pasauli.

Ja jūs ērti sēdēsit savā sēdeklī un iegrimisiet aviokompānijas Samoletina Airlines izdotā žurnāla lasīšanā, ik pa laikam izklaidoties no stjuartēm, kas piedāvā ēdienu un sulas, tad jūs nevarēsiet atšķirt lidojumu no nemaģiskā. Bet burvjiem lidmašīnā strādāja skeletonmeitenes, uz kuru kaulainajiem ķermeņiem formas tērpi nokarājās kā nekvalitatīvi manekeni. Alīnai bija bail pat iedomāties, kas bija pilots: trollis vai goblins! Ko darīt, ja bezbailīgs zombijs? Bet necilvēks savā prasmē nebija zemāks par cilvēku: lidmašīna nesvārstījās vētrainās plūsmās. Ko darīt, ja šis Boeing, kas piepildīts ar burvjiem, lido pēc burvestības pavēles bez degvielas vai dzinējiem. Kas tad notiks, ja ar kuģi kontrolējošo burvju maģisko spēku nepietiks, lai kolosu aizvilktu uz galvaspilsētu? Pēdējais meiteni nedaudz nobiedēja, tāpēc viņa nolēma atpūsties no drūmajām domām un paskatījās uz glancēto žurnālu «Let’s fly!» kabatā uz krēsla viņas priekšā.

Viņi tur neko interesantu nerakstīja: aviokompānija reklamēja savas jaunizveidotās lidmašīnas ar uzticamu maģisku aizsardzību, kuras faktiski tika iegādātas Eiropā un norakstītas tur no bilances. Kādas tās ir burvju bruņas, Alīnai vēl nebija ne jausmas, un tāpēc viņa iedziļinājās lasīšanā – burvju lidmašīnu nevar taranēt ar raķeti, pūķis nevar to notriekt ar vienu sitienu, un putni un mazi maģiski radījumi nevar lidot. tuvāk par simts metriem līdz lainerim. Tā būtu patiesība pasaulē, kas nav maģiska, pretējā gadījumā notiktu lidmašīnas avārijas, tik daudz cilvēku iet bojā. Es sapņoju.

Tāda dzīves patiesība nebūtu rakstīta filistru lidmašīnu izdevumā. Pasaules maģiskais slānis ir pārāk jutīgs pret meliem, tāpēc žurnāls bija pilns ar interesantiem un dažkārt sūdīgiem jokiem, piemēram: «Jautri, ātri un bez raizēm, mūsu aviokompānija tevi apglabās!» Antireklāma, baiļu raisīšana, vai tiešām nebija iespējams vienkārši neizlikt tik pesimistiskus žurnālus? Lasītāja nervi var neizdoties. Apsveriet rakstu par vārnu, kas izveidoja ligzdu vecas TU-134 turbīnā, kas veselu gadu sēdēja Irkutskā un nekur nelidoja; vai reklāmu uz divām lapām – «Kukuruznik – nākotnes aviolaineris, pilnas lapas reklāma – "…vecas tehniskās specifikācijas turbīnā, kas veselu gadu stāvēja lidlaukā Irkutskā un nekad nekur nelidoja. mi tipa.»

Taču ēdiens, ko rijīgajiem Novosibirskas troļļiem nepaguva aplaupīt, izrādījās ļoti garšīgs – nevis nemaģiskās pasaules smilšu kūkas pusfabrikāti, bet gan gandrīz restorāna kvalitātes ēdiens. Pēc tam aizmirstas sabojātais garastāvoklis, lasot rakstu «Nekromanti, samaksājot burvjiem desmit miljonus dolāru, atdzīvinās visus aviokatastrofā bojāgājušos». Un pēc gardām pusdienām Alīna nolēma noskaņoties pārdomām par galvaspilsētu.

Viņa nekad nav bijusi Maskavā. Šī pilsēta viņai vienmēr bija palikusi zināmā mērā nesasniedzama… bet tagad tas, kas viņu gaidīja, nebija tikai parasts sapnis, bet gan maģijas un citu paranormālu parādību pilna galvaspilsēta. Šis fakts meiteni nemaz nebiedēja, un četru stundu lidojuma laikā, neaizverot acis, viņa gaidīja, līdz beidzot sastapsies ar galvaspilsētas burvestībām un atcerējās visas iespējamās kaujas burvestības, par kurām viņa bija lasījusi zinātniskās fantastikas romānos. Kā vienmēr, jūs zināt daudz, bet tikai daži ir izvilkti no atmiņas, un ne tie oriģinālākie.

Un tagad manas ausis atkal kļūst nepatīkami aizlikts. Tāpat kā pacelšanās. Lidmašīna samazina augstumu.

Protams, bērnībā meitene Maskavu iztēlojās vienkārši un skaidri: lidmašīna nolaižas Sarkanajā laukumā, un laimīgās oktobra studentes Alinočka un Kostenka skrien uz mauzoleju, lai apbrīnotu vectēvu Ļeņinu, un tad ieliek treknu punktu laukuma centrā. ar košu flomāsteru. Patiesībā viss izrādījās daudz prozaiskāk – tipiska lidosta, banāla pietura, parasti balti zaļi Ļipeckas autobusi un orku taksisti, viltnieki. Līdz pilsētas centram vēl tāls ceļš ejams.

Taču jaunkaltā burve atcerējās zīmītes tekstu, viņai nemaz nevajadzēja iet uz laukumu, ka viņa nav šeit atvesta no Sibīrijas, lai paskatītos uz mūžīgi guļošo Pasaules proletariāta Vadoni. Viņi viņu gaidīja otrajā, starptautiskajā terminālī. Viņa iedomājās, ka gara auguma gaišmatains ārzemnieks, piemēram, «parastais Breds Pits», uzsmaida viņai ar mirdzošiem sniegbaltiem zobiem, staigā ar roku un cienāja ar hamburgeriem McDonald’s. Alīnai nekad nav veicies mīlestībā. Vai nu viņa pazaudēja galvu par vīrieti, kuram bija draudzene, vai arī viņas mīļākais izrādījās sieviete, vai, ak šausmas, par viņu interesēja izvirtuļi, kuri nevēlējās neko vairāk kā tikai erotiskas baudas. Bet kāpēc dzīve pret viņu ir tik netaisnīga? Viņa ir parasta meitene, ne sliktāka vai labāka par saviem draugiem, no kuriem puse dzīvoja kopā ar brīnišķīgākajiem vīriem. Liktenim viņa nepatika. Un tā viņa sapņoja: par Supermenu, princi baltā zirgā vai vienkārši spēcīgu aizstāvi. Un, kad meitene iekrita šīs pasaules maģiskajā slānī, viņas laulības sapņi piepildīja viņas galvu dubultā apjomā.

Pie autobusa stūres sēdēja dīvaina būtne, kuru viegli varētu nodēvēt par citplanētieti – sarkana, ar lielu olu formas galvu un vienu vienīgu aci. Būtnei vispār nebija ne deguna, ne mutes. Vadītāja rumpis bija daudz mazāks par galvu, un viņa trīspirkstu rokas kā piesūcekņi, kas aizstāj naglas, iespiedās stūrē.

«Maksa ir 15 rubļi, pērc biļeti pie autobusa vadītāja,» Alīna lasīja un pasniedza naudu noslēpumainajai būtnei. Klusais citplanētietis ar tievas auklas astes palīdzību paņēma monētas un tādā pašā veidā atdeva meitenei sīknaudu un biļeti, un viņa, izsitusi ceļošanas dokumentu, iegāja kajītē un apsēdās tukšā vietā.

Viņa atspiedās ar pieri pret stiklu un skumji skatījās uz ainavām – parasto Krieviju: gan provincēs, gan galvaspilsētā. Mākoņi, kas neatšķiras no Sibīrijas, peldēja pa tām pašām zilajām debesīm. Nekas īpašs, it kā viņas dzīvē atkal būtu atgriezusies nemaģiskā pasaule. Alīna bija skumja. Viņa it kā savā atmiņā atspēlēja aizbraukšanas apstākļus pie cita, kā te sauca, otrā slāņa, un joprojām nevarēja saprast: vai viņa ir mirusi vai atdzimusi jaunā statusā.

Meiteni no tādām domām plosīja troksnis… Kautiņš? Viņa nodrebēja un paskatījās ārā pa logu – viņa jau bija ieradusies. Viņa izlēca no krēsla un izskrēja no autobusa.

Pie izejas no Šeremetjevo-2 ielidošanas zāles stāvēja garš jauneklis ar blondiem matiem, kurš izskatījās pēc ārzemnieka, ģērbies zilā halātā līdz gurniem, šaurās ādas biksēs un platformas zābakos. To pašu, ko meitene redzēja aizbraukšanas, atdzimšanas, nāves vai kā nu sauc to, kas ar viņu notika, brīdī. Alīna gribēja ielekt atpakaļ autobusā un doties prom no šī termināļa un redzētā cilvēka. Viņa pārcēlās atpakaļ, bet, kad viņa gribēja pielikt roku uz autobusa margām, viņa atklāja, ka viņa satver tukšu vietu. Par vēlu.

Mirstošā vīzijas vīrieša seja, visticamāk, bija nelaimīga, nevis dusmīga, un tā nemaz neatgādināja nevainīgu meiteņu dvēseļu kolekcionāru, ļaunu elles dēmonu un citus viņiem līdzīgus. Rokā puisis turēja pavadu ar melnu pūķi. Dzīvnieks ar priekšējām ķepām satvēra piezīmju grāmatiņu uz skaistas plastmasas atsperes un skatījās uz uzbrucējiem ar lūdzošu skatienu. Bija acīmredzams, ka šis pūkainais mājdzīvnieks negrasījās uzbrukt.

Starp puisi un uzbrucējiem tika norauts asfalts. Visticamāk, svešinieks aizstāvējās ar zemes maģiju. Vai tas tiešām ir šamanis? Burvja pirmais uzbrukums pret trim huligāniem beidzās viņam labvēlīgi, bet kas notiks tālāk?

Puisim uzbrukuši trīs orki, kas bija tērpušies taksometra vadītāja jakās. Strīds, visticamāk, bija par to, kurš no viņiem ārzemju viesi nogādās pilsētas centrā. Lai gan iekšējā balss Alīnai čukstēja: «Tas nav tā!» Iejaucieties! Viņš ir iemesls, kāpēc tu esi šeit!

3. nodaļa. Cīņa ar taksometru vadītājiem

Puisis zilajā halātā pacēla labo roku uz augšu, it kā vēloties radīt lielu kaujas uguns lodi un gāzt uguni uz nelaimīgajiem taksometru vadītājiem un viņu personīgajiem transportlīdzekļiem.

Kolēģe, kaujas mags, Alīna nez kāpēc nolēma pati. Viņai bija gan bail, gan neērti iejaukties. Un pareizi, kam vajadzīga nekompetenta burve? Viņas ugunsbumbas, ar kurām viņa aizdedzināja plīts degļus, nekādi nevarēja salīdzināt ar īstām kaujas burvestībām. Varbūt meitenei tas būtu izdevies, bet, diemžēl, viņai nebija prakses šajā jautājumā, un viņa baidījās iesaistīties cīņā, cerot uz krievu «Varbūt», ka noderēs burvestības no Olgas Gromiko vai Sergeja Lukjaņenko grāmatām. kā aprakstīts. Ja puisis izkļūs pats? Viņam ir pūķis. Uguns elpojošs, spriežot pēc dūmiem no nāsīm.

Orki, sajutuši savu nenovēršamo nāvi, atkāpās atpakaļ pie mašīnām, un puisis, izmantojot ienaidnieka īslaicīgo apjukumu, metās prom no autostāvvietas.

Nelaimīgais pūķis, kurš to nesagaidīja no sava saimnieka, gandrīz no priekšējām ķepām atlaida piezīmju grāmatiņu un, klupdams, rikšoja viņam pakaļ.

– Medījums! – briesmoņi rūca un kopā metās pēc bēgošā burvja.

Viņš strauji pagriezās un, pamanījis vajāšanu, pielēca. Viņš izsauca levitācijas burvestību un pārlēca pāri gandrīz desmit metru augstajam žogam, kas atdalīja stāvlaukumu no lidlauka. Melnais pūķis, kura saimnieks bija izmetis pavadu, ar skumju skatienu raudzījās vai nu uz burvi, kas stāvēja zem lidmašīnas spārna, vai uz orkiem, kas viņam tuvojās taksometru vadītāju drēbēs.

– Den, pie kā tu mani atstāji? – viņš iesaucās, piespiedis piezīmju grāmatiņu pie krūtīm.

Dzīvnieka skatienā varēja izlasīt tikai vienu lietu: «Par ko, Jūda?» Viņš sasprindzināja savus mazos spārnus divdesmit centimetru garumā un mēģināja pacelties, bet, diemžēl, karkass izrādījās pārāk smags, lai to paceltu. Neatkarīgi no tā, cik smagi mājdzīvnieks tika lamāts, tas spēja pārlēkt tikai metru un, komiski vicinot spārnus, nokrist un saspiest asti.

Bet orki izrādījās daudz uzmanīgāki. Pēc kārtējā pūķa mēģinājuma atdarināt melnu Boingu, viens no briesmoņiem uzlēca tam uz muguras un, atsperoties, satvēra žoga sietu gandrīz piecu metru augstumā. Tad tas bija tehnikas jautājums, un orks uzkāpa lidlauka otrā pusē. Atlikušie divi darīja to pašu, neskatoties uz to, ka pūķis bija sašutis un solīja viņiem kaut ko neglaimojošu. Tiesa, visus savus draudus viņš izpļāpāja ne krieviski, un nevienam nebija iespējas uzzināt, kāds liktenis viņu sagaida nejaukajiem taksometru vadītājiem.

Saimnieks, sapratis, ka no vajāšanas nav iespējas izbēgt, paskrēja zem stāvošās lidmašīnas.

«Viņš nav kaujas mags,» Alīna klusi sacīja zem deguna, vērojot puisi, kas slēpjas no taksometru vadītājiem aiz lidmašīnas šasijas. – Un ne šamanis. Asfalts laikam ir šo orku darbs.

Pūķis, kurš apsēdās zem staba un sāka rakstīt piezīmes, nikni paskatījās uz dīvaino meiteni ar dzeltenu aci ar iegarenu melnu zīlīti, taču, sapratis, ka briesmas no neapbruņotas meitenes diez vai var sagaidīt, turpināja darīt savu darbu..

– Levitācija! – Alīna sev pavēlēja, atkārtojot visas Dena intonācijas un plati izpletīdams rokas.

No filmām meitene atcerējās, ka burvis paceļoties rīkojās tieši tā. Tas nedarbojās, tāpēc viņa pielēca un atkārtoja burvestību, pirms viņas kājas paspēja pieskarties zemei. Pārvaldīts!!! Viņa juta, ka pēkšņi ir kļuvusi bezsvara stāvoklī un var lidot jebkur.

Pūķis sekoja viņai aiz žoga ar skaudības pilnu skatienu un, pārstājis rakstīt, arī sāka lēkāt augšā un lejā, atkārtojot vārdu «levitācija». Ak, tas, kas tiek dots cilvēkiem, netiek dots maģiskajiem zīdītājiem, tāpēc viņam nekas cits neatlika, kā ar nagiem pieķerties ķēdes tīklam un kāpt pāri žogam, kā to darīja orki.

Kamēr neveiklais, resnais pūķis, zobos turēdams piezīmju grāmatiņu, uzkāpa laukā, tur izvērtās īsta kauja.

Tiklīdz Alīna sasniedza Hungarian Airlines gaisa autobusu, ap kuru Dens un orku trijotne gandrīz spēlēja tagu, viņa pavisam nejauši izlaida īstu kaujas uguns lodi pret svešā burvja vajātājiem.

Burvestība notika pati no sevis: meitene tikai iedomājās, kā no viņas rokas izlido maza gaismiņa un izaug līdz lodveida zibens izmēram. Un, tiklīdz viņa izrunāja vārdu «ugunsbumba», viņas sirdī kaut kas iedegās, karsta lava pa artērijām plūda uz labās rokas plaukstu un, izlidojot gaisā, pārvērtās par pusmetru bumbiņu.

Kāpēc viņa nolēma palīdzēt šim dīvainajam zēnam zilā halātā? Kāpēc viņš ir labs, bet orkiem jābēg ar apdedzinātām mugurām? Ja nebūtu atmiņas par viņas aiziešanas brīdi no banālās pasaules, meitene nebūtu pievērsusi uzmanību šim garajam, spēcīgajam puisim zilā halātā un viņa problēmām. Un tā kā šis bija vienīgais liecinieks viņas pārejai uz burvju pasauli, tad viņš ir jāglābj no orkiem, pat ja šie briesmoņi ir «labi» kungi. Bet ko nopratināt, ja viņi nogalina burvi?

Trīs necilvēki, redzot spēcīgu kaujas burvestību, sabruka zemē, ar ķepām piespiežot pakausus. Ne velti saka, ka orku pēcnācēji neizceļas ar inteliģenci un inteliģenci: briesmoņi nolieca galvas, bet dibenus nolika tieši tā, lai Alīnas mestā ugunsbumba aizdedzinātu viņu bikses visnepieklājīgākajā vietā..

Burvis, kurš izbēga no necilvēkiem, apstājās un izbrīnīts skatījās uz glābēju, kas parādījās nez no kurienes, nomurminot vienu vārdu zem deguna: «Līna.» Viņa pārsteigumam nebija gala, taču bija pāragri atslābināties un svinēt uzvaru. Un Alīna pati brīnījās, kāpēc viņš bija tik nobijies, ka zināja viņas vārdu un sauca viņu eiropeiski.

– Letistenote 2! Ejam! – uz žoga sēdošais melnais pūķis kliedza it kā būtu nocirsts, kas izveda puisi no stupora par meiteni, kas viņu izglāba, bet burve – nu… arī no sava stupora.

Burve, kura nezināja valodu, kurā dzīvnieks kliedza, tikai skatījās, kur pūķis ar ķepu rāda. Burvis arī skatījās tur.

Ugunsbumba, kas aizdedzināja orkus, neizkusa gaisā, bet turpināja ceļu… pretim mazajam Boingam pie nākamās izejas. Un lidmašīna jau bija ieslēgusi dzinējus. Nav jābūt aviatoram, lai saprastu, kas notiek, kad uguns lode pieskaras degvielai. Tāpēc lidostu nojaukt nav grūti. Bin Ladens būs greizsirdīgs.

Kāpēc ugunsbumbas pašas nodziest tikai karikatūrās un zinātniskās fantastikas romānos? Tomēr Alīna netērēja laiku, domājot par to.

– Ūdens lielgabals! – meitene izpļāpāja pirmo burvestību, kas viņai ienāca prātā un pastiepa abas rokas uz priekšu, plaukstas uz āru.

Nepagāja ilgs laiks, kad spēks atkal parādījās. Tagad burvei šķita, ka viņas sirds ir noslīkusi okeāna dzīlēs, un no viņas plaukstām zem liela spiediena izplūda ūdens straume, tā ka viņa grūti nostāvēt kājās.

Jāsaka, Alīna to izdarīja tieši laikā, un svilpošais ugunskurs nokrita zemē burtiski piecus metrus no lidmašīnas spārna.

– Fu!

Dens, apmierināti smaidīdams, paskatījās uz smagi elpojošo burvi.

Bet, diemžēl, bija par agru atkal atpūsties. Viņai tika garantēta tikšanās ar asfaltu, ko burve atcerēsies vēl ilgi. Divi orki izdarīja taktiski pareizu darbību un, viņu nogāzuši, apsēdās uz viņas kā uz baļķa: viens uz lāpstiņām, otrs uz ceļiem.

Vaigs, ar kuru Alīna atsitās pret zemi, sāpēja no sāpēm, bet viņa pat nevarēja pacelt galvu.

– Kāpēc tu iejaucies, kuce? – iesaucās orks, kurš apmetās uz viņa lāpstiņām. – Rozā FIFA nepatīk amatieru priekšnesumi!

Lai kā viņa gribēja, meitene nevarēja pateikt ne vārda. Un, kamēr divi pretīgi taksisti viņu aizturēja, palikušais uzbruka Danam ar nazi. Un viņš nebūtu dzīvojis, ja nebūtu noticis nelaimes gadījums.

– Ei, ork, pagaidi! – melnais pūķis čehiski iesaucās, jau pārkāpis pāri žogam un ar savām piezīmēm iekārtojies netālu no kaujas lauka.

Taksists, kurš acīmredzami nezināja citu valodu kā tikai krievu valodu, jautājoši skatījās uz dzīvnieku, kurš runāja šai krievietei ļoti līdzīgā valodā, bet nedaudz citā valodā. ukraiņu? moldāvu? bulgāru?

– Uz ko tu skaties? Tev jāuzbrūk Denam ar brutālu sejas izteiksmi, un manam saimniekam no tevis ir prasmīgi jāizvairās. Citādi dzejolī nepietiek patosa.

Orks, mirkšķinot acis, jautājoši paskatījās uz svešo pūķi, kurš pēc savas ugunīgās runas atkal sāka cītīgi skricelēt savā piezīmju grāmatiņā.

Dens, kuram ļoti nepatika sava mīluļa tieksme uz dzeju, piemiedza viņam ar aci. Izrādās, ka dažkārt grafomāna stulbā runa uz ienaidnieku iedarbojas spēcīgāk nekā burvestība. Visi orki pameta savu laupījumu un devās pie rakstnieka. Vai tiešām esat nolēmis izlasīt viņa varonīgo dzejoli?

Alīna, protams, piecēlās, nemitīgi berzējot vaigu, kas bija saplēsts un asiņoja.

– Jak se jmenujete, Linanote 3? – Dens paskatījās uz meiteni uz sāniem.

Alīna jautājoši skatījās uz burvi ar satriektu skatienu. Viņa frāze bija līdzīga stulbam studenta celmam: «Kas uzrakstīja Turgeņeva Mu-mu?»

«Es nevienu nenosaucu,» viņa šņāca. – Un es neesmu Līna. Jūs esat pieļāvis kļūdu.

– Tu mani nesaproti, krieviete. Es tev pajautāšu, kā tevi sauc. Un Līna… Tu ļoti izskaties viņai līdzīgs.

Meitene iepazīstināja ar sevi un pasmaidīja, cik vien viņai ļāva salauztais vaigs. Bet burvis izbrīnā pavēra muti. Pat ja tā nav Līna, Alīna, kāda starpība.

– Tu esi ārzemnieks? – viņa atbildē jautāja. – Bet jūs diezgan labi zināt krievu valodu.

– Es braucu uz Maskavu no Prāgas. Mani sauc Dens. Skolā mācos krievu valodu. Es esmu nekromants. ES dabūšu…

Bet viņam nebija laika pabeigt. Orki, kuri aizdomīgi ātri pārstāja interesēties par pūķa dzeju, ar smīnu paskatījās uz upuri. Taču Alīna lieliski saprata, ka lidostā satiktais burvis nezina kaujas burvestības. Žēl, ka nevar izmantot levitāciju, bet citi zvani un svilpes prasa spēku. Ja Dens ir nekromants, tad visas viņa spējas ir mirušo augšāmcelšanā, nevis uguns ložu mešanā. Tāpēc puisis dzina orkus pa lidmašīnu, jo vienīgais, ko viņš varēja viņiem izdarīt, bija izsmelt viņu fiziskos spēkus.

Burve pastiepa rokas uz priekšu un čukstēja:

– Fuck-tibi-doh-tibi-doh! Kirieshkus-dimedrolus!

Viņa aizvēra acis un iedomājās, ka no labās rokas plaukstas izlido mazi krekeri, pildīti ar miegazālēm. Nez kāpēc no bailēm viņa nolēma, ka stulbie orki noteikti metīsies pie zemē izkaisītajiem krekeriem un sāks tos apēst. It kā filma Šurika neveiksmīgā pieredze ar profesora desu neko nenozīmētu.

Bet, diemžēl, pat pirmais Alīnas plāna punkts neizdevās. Viņa vēl nav sasniegusi to absolūto līmeni, kad jebkādas iedomātas burvestības tiktu pārvērstas realitātē. Es pagriezu lūpu, kā saka: maģiskajā pasaulē bija viens līdz pusdienlaikam, un man jau gribējās mest paštaisītas burvestības.

Tā nu sanāca, ka krekeru krusas vietā burvei no rokas pēkšņi izkrita «Kirieshki’ paciņa. Tas būtu stulbā idiota beigas, ja kāds no orkiem nebūtu paņēmis krekerus un norijis tos kopā ar iepakojumu. Alīna sasmīnēja, cik viņa nebija simpātiska pret šādu briesmoņu ieradumu.

Pēkšņi necilvēks satvēra vēderu un izspļāva zemē baltu kārtu kaudzi… iesūca difenhidramīna tabletes. Labākajās «Operācijas Y» tradīcijās, kā jau to varēja gaidīt!

Taču burvestības ietekme uzreiz izpaudās, un orks, nespēdams pārvarēt rijību, nokrita zemē, skaļi krākdams.

«Tu esi ļoti spēcīgs burvis, Alīna,» Dens paglaudīja viņai pa plecu. «Tu neesi sliktāka par Līnu, ar kuru es tevi sajaucu.»

Abi palikušie briesmoņi, atguvušies no biedra iemidzināšanas, satvēra viņu aiz rokām un skrēja uz lidostas dienesta telpām, skaļi kliedzot kravas automašīnās esošajiem skeletiem, ka pie žoga darbojas huligāniskie burvji.

«Es droši vien nomirtu, ja Alīna mani neglābtu,» sacīja nekromants, satverot meitenes roku un ar lūpām pieskaroties viņas plaukstai.

Dīvainā kārtā meitene savos divdesmit trīs dzīves gados nebija sastapusi tik galantu kungu, kāds izrādījās jaunais nekromants. Un pat tad, ja viņš neizskatās pēc Silvestra Stalones vai Leonardo Di Kaprio, nav svarīgi, ka viņa seja ar garo degunu nemaz nav fotogēniska, un dzintara acis apvienojumā ar bieziem sudraba matiem lika viņam izskatīties kā japāņu multfilmu varonim. Bet, neskatoties uz to visu, viņā bija kaut kas pievilcīgs. Viņa nolaida skatienu un ar roku aizsedza savu sasitušo vaigu.

– Vai krievu meitene ir apmulsusi? – burvis nopūtās, – Dens nesaprot.

– Čau, ko tu tur dari? – skelets uz ratiem, braucot uz vietu, kur stāvēja burve un nekromants, kliedza megafonā. – Kurš tev atļāva iet pa skrejceļu tā, it kā tas būtu Arbats?

Skeleti Novosibirskā un Maskavā bija tieši vienādos formas tērpos, tikai oranžo vestu aizmugurē bija dažādi lidostu nosaukumi.

No savas iepriekšējās dzīves Alīna ļoti labi zināja, kādi ir riski, ejot pa asfaltu: ja jūs netiktu arestēts un nenosaukts par teroristu, jūs sabrauks lidmašīna vai uzspridzinātu ar tik karstu gaisu, ka jūs apgrieztos. karbonādē. Lidostas burvju pasaulē neatšķīrās, protams, izņemot skeleta-goblinu personālu.

– Levitācija! – Alīna un Dens teica katrs savā valodā un pārlēca pāri žogam.

– Un kā ar mani? – pūķis auroja, sākot kāpt pa tīklu pretējā virzienā.

«Tu paspēsi, dzejniek,» nekromants pamāja ar roku un devās uz transporta pieturu.

Burve, klibodama uz asfalta salauzto kāju (un tikai tagad sajuta sāpes ceļgalā), traucās aiz muguras. Viņai joprojām nebija kur iet, un šis jaunais vīrietis, kuru viņa redzēja visbriesmīgākajā dzīves (vai nāves) brīdī, varēja kaut ko izskaidrot. Kā būtu, ja biļete būtu viņa darīšana?

«Atvainojiet, Den,» viņa pārtrauca īso pauzi, «ko šie lidostas orki no tevis gribēja?» Kas ir Pink Fifa?

– Dens nezina. «Dens nāk, lai noķertu Rozā Fifu,» viņš sausi atbildēja un atskatījās uz žogu.

Neatlaidīgais pūķis jau bija uzkāpis atpakaļ, diemžēl skeletiem, un steidzās pēc saimnieka un viņa nejaušās paziņas burve. Nekromants lēnām gāja uz pieturu, sakrustoja rokas uz krūtīm un skatījās debesīs. Alīna nemitīgi mēģināja ieskatīties viņa sejā, bet burvis ar asu degunu turpināja novērsties no viņas.

«Den, Den,» viņa pārāk uzmācīgi pieķērās viņam.

– Saki man, skaistā meitene, kur šajā pilsētā vajadzētu dzīvot poliglotam burvim?

Viņa jautājoši skatījās uz ārzemju tūristu.

– Dens vēlas zināt krievu valodu bez akcenta. Tad Dens pasaka skaistajai meitenei Alīnai, kāpēc būt kopā ar viņu ir bīstami.

«Bet,» burve kļuva neērti, «es nekad neesmu bijusi skaista.» ES esmu neglīts.

Viņš pēkšņi apstājās un pagriezās, satverot viņas rokas.

– Nav tādas lietas kā neglīta meitene, katra meitene ir skaista!

Ja viņš būtu pievērsis uzmanību ne tikai paškritiskajai Alīnai, viņš būtu pamanījis, kā viņa pūķis pēkšņi apstājās un sāka pabeigt dzejoli.

– Un arī, Den, man nav svarīgi, ka ar tevi ir bīstami, jo tikai tu man vari izskaidrot, kas ar mani notika. Jūs to visu redzējāt. Jūs bijāt nemaģiskajā Novosibirskā. Un varbūt jūs zināt, kas man atsūtīja lidmašīnas biļeti. Es nezinu, kur iet, ko meklēt, kas no manis tiek gaidīts, kāpēc es pametu šo dzīvi? Ļaujiet man būt jums blakus, līdz es atradīšu atbildes uz saviem jautājumiem. Mana intuīcija liek man darīt tieši tā.

«Nē,» nekromants atcirta, paātrinot gaitu.

– Jā! – burve neatlaidīgi atbildēja, panākdama viņu. «Es redzēju, cik bezpalīdzīgs tu biji.» Jūs nezināt, kā mest kaujas burvestības, un jūsu dzejnieks pat nevar iedvest uguni uz ienaidnieku, lai jūs aizsargātu!

– Es kādreiz parādīšu, ka Dens nav bezpalīdzīgs un prot cīnīties. Bet Dens to dara par pārāk augstu cenu. Viņš to nedara aiz tādiem sīkumiem kā orki.

Pūķis palēca uz priekšu un, neapmierināti skatīdamies uz Alīnu, lauzītā krievu valodā lasīja, kā pats teica, četrrindi, ko tikko bija uzrakstījis no sava spožā dzejoļa.

Melnais pūķis un krievs zina, Un nepateicīgā meitene saprot, Viņa lūgs piedošanu, Kad Pūķis izdos savu grāmatu, Un kļūs par lielisku autoru.

– Kurš no maniem nelabvēļiem jums iemācīja krievu valodu? – burvis nolamāja savā dzimtajā valodā.

«Idiot, vai jūs joprojām šaubāties, ka esmu talantīgākais pūķis visā pasaulē?» – mīlulis apvainojās un, apsēdies ceļa malā, pierakstīja kladē vēl pāris rindiņas.

Kamēr viņa uzmanību novērsa manuskripts, burve atgriezās pie jautājuma, ka nav neviena, kas Denu aizsargātu. Viņa, protams, atzina, ka nav liela burvju māksliniece, jo nekad nav pat mācījusies attiecīgajā skolā.

«Tu esi spēcīga kaujas mag, Alīna,» nekromants slavēja pieticīgo meiteni, «tu lieto autora burvestību, tu esi labs karotājs, tu nāc ar pirmo kārtu.»

Terminoloģija ir neskaidra, bet noteikti pazīstama. Meitene sāka atcerēties Sergeja Lukjaņenko romānus, kur tika atzīmēti seši Krēslas slāņi. Viņa pat mēģināja Danam kaut ko pastāstīt par izlasītajām grāmatām, bet nekromants tikai pamāja ar galvu un sāka izmisīgi pārliecināt savu jauno paziņu, ka visi rakstnieku stāsti no pirmā slāņa nekad neatspoguļo patieso lietu stāvokli, un apsolīja pastāsti par pasaules uzbūvi, tiklīdz viņš varēs runāt krieviski bez akcenta.

Viņam uz galvas uzspiedusī kompanjone bija nobijusies, bet Dens viņu tikai mierināja un vēlreiz piebilda, ka vēlas ar skaisto meiteni runāt tikai viņas dzimtajā valodā. No kārtējā komplimenta Alīna atkal nosarka un gāja, skatoties uz kurpju purngaliem.

Visi viņas klasesbiedri skolā savulaik par viņu smējās. Šī iemesla dēļ viņa pēc devītās klases beigšanas devās uz koledžu, taču arī tur ņirgāšanās par garo, tievo meiteni nerimās. Ja pasaulē ir skaistas princeses, tad līdzsvaram vajadzētu būt arī izbāzeņiem ar gariem neglītiem deguniem, plānām lūpām, mazām, vāji attīstītām krūtīm, kupliem ceļgaliem un šauriem gurniem. Jūs neizvēlaties savu izskatu, tāpat kā iedzimtas slimības. Alīna visu laiku cieta no vājas sirds, bet nez kāpēc šeit, savas pasaules maģiskajā analogā, viņa pārstāja izjust sāpes krūtīs. Bet tas viss nav tik svarīgi… ārzemnieks viņu nosauca par skaistuli. Kāda slikta gaume ir šim nekromantam.

Meiteni no šīm domām novērsa Dena kliedziens. Viņš stāvēja uz apturēta mikroautobusa kāpnēm un pamāja viņai ar roku. Pūķa rakstnieks jau bija iekārtojies priekšējā sēdeklī blakus šoferim, golemam ar biezu galvu.

– Alīna, vai tu gribi uz pilsētu? – jautāja nekromants.

– Jā, protams.

Viņš galanti ielaida viņu pa priekšu salonā un aizcirta durvis.

– Kāpēc šoferis ir golems? – burve viņam čukstus jautāja.

Faktiski mikroautobusi ir tīri krieviska parādība, un ārzemniekam nebija ne mazākās nojausmas par vietējo ceļu un šoferu nacionālajām īpatnībām.

«Lai, ja viņa ietriektos stabā, viņa nenomirtu,» čukstēja viņai pretī sēdošais piķa melnais vīrietis.

«Šūmahera bērni ir tādi paši kā tajā dzīvē,» viņa domāja. Žēl, ka nebija neviena, kam šīs domas izstāstīt. Mikroautobuss pilnā ātrumā metās uz Maskavu, un Alīna un Dens sacentās un ik pa laikam sūdzējās viens otram, ka abi Krievijas galvaspilsētu redz pirmo reizi un kur atrast poliglotu burvi, kas spēj brīvi runāt krievu valodā. nekromanta prātā viņiem nebija nekāda priekšstata.

Diemžēl (vai par laimi) viņi nevarēja droši sasniegt pilsētu. Tiklīdz mikroautobuss pabrauca garām apvedceļam, tam pāri izlēca policijas automašīna, un golema šoferim nācās apturēt Gazeli, lai gan nedaudz iespieda patruļas žiguļa mašīnas sānu.

Goblins pelēkā formastērpā izkāpa no mašīnas un, neapmierināti paskatījies uz bojājumiem un uzrādot apliecību, jautāja golemam:

– Policija Šeremetjevo-2. Kur ir Čehijas pilsonis Daniels Spatninote 4, nekromants, divdesmit piecus gadus vecs, un viņa melnais pūķis?

Būtne, kas sēdēja blakus šoferim, aizvēra piezīmju grāmatiņu un pļāpāja, kad goblins paskatījās uz viņu:

– Es esmu baltais pūķis, un jūs esat daltoniķis, un Dens nav šajā mašīnā.

«Alīna,» nekromants čukstēja savam ceļabiedram, «tu liec man kļūt neredzamam, prosimnote 5. Kaujas magam jāspēj aiziet līdz pirmajam slānim.»

Vajadzētu, bet ne obligāti. Burve to nevarēja izdarīt. Un, ja šāda spēja nāca ar pilnu burvju burvestību komplektu vienā iepakojumā ar ugunsbumbām, ūdens lielgabaliem un difenhidramīnu, tad viņa vēl nebija iemācījusies to izmantot.

Tiesa, bija nojausma: visas burvestības, ko viņa izdarīja kaujā ar orkiem, nāca no viņas sirds, viss, ko viņa vēlējās, piepildījās. Jā, ar difenhidramīnu bija neliels pārklājums, bet tomēr tika panākts vēlamais. Un, tā kā Dens apgalvoja, ka jebkurš kaujas mags var paslēpties šīs pasaules ne-maģiskajā analogā, tad burvestībai vajadzētu darboties pareizi. Turklāt Alīna nevarēja dabūt no galvas divu paralēlo pasauļu nosaukumus: pirmo un otro slāni. Gandrīz pēc Lukjaņenko teiktā. Kā Gorodetskis iekļuva Krēslā? Varbūt tie paši principi darbojas arī šajā otrajā kārtā?

Burve atrada savu ēnu un iedomājās, ka viņa tajā iekrīt. Nē, tas nedarbojās! Tas, ko tajā pasaulē rakstīja zinātniskās fantastikas rakstnieki, šeit nederēja. Vai arī viņa vienkārši necentās pietiekami daudz? Meitene atkal prezentēja Krēslu, kā tas tika rādīts filmās, un kā autors aprakstīja lietu romānos. Bet, diemžēl, viela, ko izgudroja vai maģiskajās pasaulēs pamanīja Sergejs Lukjaņenko, atteicās viņai paklausīt. Ja vispār ap burvi valdīja Krēsla.

Dens lūdzoši paskatījās uz viņu. Nē, viņa nevarēja pievilt savu jauno paziņu. Alīna aizvēra acis un iedomājās, ka viņa kļūst caurspīdīga, pazūd, tas pats notiek ar nekromantu un viņa pūķi.

Kamēr burve auda burvestību, lai pārceltos uz citu pasauli, melnais pūķis pārliecināja policijas goblinu, ka viņš joprojām neatšķir krāsas un ka ir daltoniķi, kas jauc balto un melno, un viņam, pūķim, ir akcents. tas nemaz nav čehu, bet moldāvu, un viņa īpašnieks strādā vienā no Maskavas centra būvlaukumiem. Kā dzīvniekam izdevies uzzināt par Moldovas strādnieku ievešanu galvaspilsētā, nav zināms, taču no malas viņa runa izskatījās pārliecinoša.

Tikmēr Alīna no otrā slāņa lēnām dzēsa savu pavadoņu attēlus. Un pēkšņi… tā pati sajūta: krāsas apkārt zaudēja piesātinājumu, un tad, it kā kāds būtu ieslēdzis slēdzi, un krāsas atgriezās savās vietās. «Tāpēc tas notika ar mani Tolmačevo,» doma pazibēja viņas galvā kā dzirkstele.

Un tagad mikroautobusā vairs nesēž golems, bet gan plikpaurnieks, kurš sazinās ar parastu krievu policistu. Viņš, spriežot pēc sarunām, izraksta naudas sodu par braukšanu pa nepareizo ceļa pusi. Un GAZelles interjerā piķa melnu būtņu, vampīru un citu maģisku radību vietā ir parasti cilvēki.

– Lūk, pirmais slānis, – Dens sacīja, paņemot burvi aiz rokas, – mūs, burvjus, jūs te neredzēsit. Mums ātri jāslēpjas. Kamēr Alīnai ir spēks. Ja viņa izlietos visu savu maģisko spēku, viņa mirs.

Bet kāpēc tad tur, Novosibirskā, viņa nezaudēja savas spējas un nomira? Vēl viens jautājums kolekcijai.

Dens iegāja pa aizvērtajām mikroautobusa durvīm un pasniedza burvei roku. Pūķis sekoja un visi trīs nolēma pēc iespējas ātrāk tikt prom no GAZelles, uz kuras kāds bija uzlicis policistu goblinu.

Labākā brīdī nevarēja pienākt, kad garām pabrauca gara sarkana kravas automašīna, kas veda Coca-Cola sūtījumu. Neiespringt tādā mašīnā vienkārši nebija iespējams. Tāpēc visi trīs aizbēga no notikuma vietas pa pirmo slāni. Viņiem par laimi, mašīna nemaģiskajā pasaulē brauca tieši laikā uz veikalu netālu no vienas no metro stacijām. Un, tiklīdz trijotne beidza savu ceļojumu starp sodas bundžām, Alīna atgriezās pati un viņas biedri atpakaļ otrajā kārtā.

«Tas strādāja,» Dens ievilka elpu, skatīdamies apkārt. «Tu esi spēcīgs burvis, divdesmit četras minūtes jums jāatrodas pirmajā kārtā,» viņš apzināti paskatījās pulkstenī, «un nezaudējiet savu spēku.» Parasts burvis var būt tur desmit minūtes vai piecpadsmit. Retais mags ilgst ilgāk. Tu esi stiprāks par Linu.

Nogurusī meitene apsēdās uz soliņa pie metro ieejas un alkatīgi ieelpoja maģiskās pasaules gaisu. Lai gan pēc Dena teiktā, viņa ir spēcīga burvis, šoreiz būt neredzamai paņēma daudz viņas spēka. Varbūt tas ir tāpēc, ka viņa ne tikai berzēja sevi pār pirmo kārtu. Tas ir labi, viņa to izdomās vēlāk. Un kā viņas jaunā paziņa uzzināja, kā izskatās pirmais slānis? Vai viņš tur jau ir bijis kopā ar citu burvi? Vai arī viņš to var izdarīt pats, viņš tikai taupa spēkus, jūs nabaga buržuāzi!

– Viņi mani aizvilka pie pilsētniekiem, uzsēdināja uz brūnās sodas kastes, un man joprojām nebija laika šim goblinam policistam pateikt, ka esmu izcils dzejnieks…

«Tu darīsi sevi zināmu vēlreiz,» Dens pamāja ar roku uz staba piestiprinātās reklāmas virzienā.

«Poliglots burvis. 456-78-90».

Pūķis nodrebēja no sava nelaipnā skatiena.

4. nodaļa. Par krievu slengu un japāņu dzejniekiem

Vecais Metodijs sēdēja virtuvē un dzēra tēju ar avenēm, kad atskanēja durvju zvans.

«Cik viņi ir ātri,» viņš pakratīja galvu un devās to atvērt.

Dabas māte nav apveltījusi sirmgalvi ar metra augstumu ar cepuri, ja ne zemāku.

Lēkādams, viņš karājās pie roktura, un durvis atvērās. Uz sliekšņa stāvēja garš, platiem pleciem vīrietis, tieva meitene, kas bija nedaudz īsāka par viņas pavadoni, un mājdzīvnieks pūķis, kas pie krūtīm satvēra krāsainu piezīmju grāmatiņu.

– Vai jūs man piezvanījāt, kungi? – vectēvs iešņukstēja bārdā.

Un vecā vīra mati bija biezi, gari un cirtaini. Pat viņa gaiši brūnie mati nebija kļuvuši sirmi, neskatoties uz to, ka šim vīrietim varēja būt vismaz simts gadu. Un, ja ņem vērā dzīves specifiku uz otro slāni, tad visi trīs simti. Bet, spriežot pēc viņa uzvedības un enerģijas, kas bija pārpildīta, likās, ka vectēvam pirms nedēļas bija apritējuši divdesmit.

– Jā, dārgais Metodij, – nekromants sacīja, uzliekot roku uz sirds. – Mani sauc Daniels, šī ir mana draudzene Alīna, un šis ir mans melnais pūķis.

«Nāc iekšā, nāc iekšā,» burvis nomurmināja, atverot viesiem bibliotēkas durvis.

Un visi trīs iegāja vienīgajā telpā, kuru īpašnieks pamatoti nosauca par grāmatu glabātuvi.

Poliglota burvja mājvieta ne ar ko neatšķīrās no tradicionālajiem divdesmitā gadsimta krievu mājokļiem: vienvietīga istaba, darba vieta un guļamistaba vienlaikus, šaurs koridors, virtuve trīs reiz trīs metrus. Un, būdams no grīdas līdz griestiem izklāts ar visdažādākajām vārdnīcām, šāds dzīvoklis izskatījās vēl mazāks, nekā bija norādīts orderī.

Metodijs aizsedza logus vienīgajā istabā ar melniem aizkariem, kas nelaida iekšā nevienu gaismas staru. Vismaz kaut ko varēja redzēt tikai pateicoties nelielai lampiņai, kas stāvēja uz maza apaļa galdiņa istabas vidū. Visas mēbeles bija izgatavotas tikai no koka, un paklāju vietā vecais vīrs uz grīdas izklāja lāču ādas.

«Šeit,» vectēvs sūdzējās, no aiz stūra paņēmis kāpnes, «viņš dzīvoja ciematā, viņam bija laba māja, priedes karkass, tāpēc viņi to nojauca, nolādētie troļļi, viņi, redz, paplašināja pilsētu., un lai nesadusmotos un nesūtītu vēstules Domei, viņi man iedeva dzīvokli.

Kurnējot, viņš nolika kāpnes pie viena no plauktiem un piegāja pie apaļā galda, uz kura bez lampas gulēja liela piezīmju grāmatiņa ar sīku rokrakstu. Tā tikai skolēni raksta krāpšanās lapas un pieredzējuši burvji iekodē viņu gudrības.

– Jā, dārgie viesi, kādas valodas jūs vēlētos apgūt? Mūsdienu – simts dolāri, senie – tūkstotis, šifrēšana – pieci.

«Es gribu zināt mūsdienu krievu valodu,» Dens sacīja, ievācot kabatā naudu.

Kad viņš atrada simts dolāru banknoti, viņš nolika to uz galda sava vectēva priekšā.

Apmierinātais vecais vīrs pasmaidīja un, pacēlis garā lina krekla malu, stenēdams uzkāpa uz kāpnēm un izņēma no augšējā plaukta mazu mīksto iesējumu grāmatiņu.

– Vai Lielais un Varenais aizņem tik maz vietas? – Alīna bija pārsteigta.

Tad viņa sāka lasīt uzrakstus atlikušajās vārdnīcās: angļu, spāņu, itāļu. It kā viņa būtu nonākusi ārzemju literatūras nodaļā. Bet visas pārējās grāmatas bija daudz biezākas par vārdnīcu, ko ieguva viņas vectēvs, un tas viņu satrauca. Bet diemžēl ir par vēlu. Pirms viņa paguva dalīties savās aizdomās ar Denu, vecais vīrs sāka burvestību.

Metodijs nosēdināja nekromantu pie apaļā galda viņam pretī. Burvis, kurš izrādījās gandrīz divreiz garāks par veco poliglotu, uz mazā, zemā trīskāju ķeblīša jutās ļoti neērti. Bet viņš izturēja, jo ieguldīt zināšanas piecās minūtēs ir daudz ātrāk nekā pašam apgūt valodu.

Kopumā poliglotu burvība vienmēr ir uzskatīta par ļoti bīstamu. Jebkurš maģisks efekts uz smadzenēm ir šāds. Viens nepareizs vārds burvestībā, un cilvēks var uz visiem laikiem zaudēt atmiņu vai dzimtās valodas zināšanas. Tāpēc, kā Dens paguva pastāstīt Alīnai ceļā pie Metodija, bērnībā visi burvji un burvji mācījās vienu vai divas svešvalodas, un tad, divdesmit gadu vecumā, viņiem ļāva apmeklēt poliglotu burvi, lai viņi varētu labot savu. gramatiku un noņemiet to akcentu. Šādas darbības nav pārāk bīstamas, ir grūti kļūdīties burvestībās, lai uzlabotu zināšanas. Kāpēc ir tā, ka? Visa būtība nav maģijas zinātnē, bet gan tajā, ka neko nevar dot par velti. Un pat tad, ja licencēts poliglots burvis piecās minūtēs iemācīs kādu runāt pļāpā, otrā pasaules malā šīs valodas pazinējs var pilnībā zaudēt atmiņu. Burvji šo efektu sauca par dabas vienlīdzīgas apmaiņas likumu.

Metodijs ietina vārdnīcu ādā un nolika klienta priekšā. Pēc tam viņš ātri aizskrēja uz virtuvi un atnesa tējkannu. Spriežot pēc tā, kā vectēvs to nesa, tas bija smags, piepildīts līdz malām. No turienes viņš bļodā, kas stāvēja pie loga, ielēja viskozu melnu šķidrumu (vai tā bija darva?) un pēc tam šo vielu uzšļāca uz ādas, kurā grāmata bija ietīta. Tiklīdz kažokādai pieskārās pirmais piliens, kažoks sāka mirdzēt spilgti zilā krāsā. Pabeidzis impregnēšanu, vecais vīrs noņēma no grāmatas ādu un aplika to ap Dena galvu, kurš sēdēja pie galda.

Melnais pūķis ērti sēdēja stūrī un iegrima savā iecienītākajā laika pavadīšanā. Alīna skatījās uz visu notiekošo ar atvērtu muti. Līdzīgas darbības viņa ne reizi vien bija redzējusi televīzijas programmās pirmajā kārtā, kur uzstājās dažādi ekstrasensi un citi aizdomīgi cilvēki, kas sevi uzskatīja par burvjiem.

Kad āda pārstāja mirdzēt, vecais vīrs noņēma pārsēju no Dena galvas. Nekromants sēdēja uz krēsla, aizvēra acis un baidījās pakustēties.

«Nu,» vectēvs nopūtās, «pasaki kaut ko jaunajā krievu valodā.»

– Forši, brāl! – burvis uzsita sirmgalvim pa plecu, tā ka viņš nevarēja nostāvēt kājās un pārsteigts apsēdās.

– Whaaaat?!?!?! – Alīna bija sašutusi.

– Ak, lieliski, cālīt! – Dens pasmaidīja, apskaujot meitenes gurnus.

Pirms piecām minūtēm šis inteliģentais čehu puisis viņu tik cieņpilni uzrunāja: «skaista meitene», bet ja nu… kaut kas nav kārtībā… Vai iespējams, ka līdz ar valodas zināšanām cilvēks iegūst pretīgas rakstura īpašības?

«Den,» viņa aizvainota teica, atraudama viņa roku. – Ko tu saki?

Viņa satvēra puisi aiz pleciem un sāka viņu kratīt cerībā izsist šo rupjo muļķību.

– Kāds foršs bazārs, pilnīgi nekas! Vai jūs, piemēram, to nesaprotat?

«Es saprotu, es saprotu,» burve viņu atdarināja, «bet kāpēc, iemācījusies svešvalodu, sākat tajā būt rupji?»

– Man ir bail! – nekromants izbolīja acis, paņemot rokās plānu vārdnīcu.

«Mūsdienu krievu slengs un neķītri izteicieni,» Alīna lasīja uz vāka rakstīto.

«Dārgais Metodij,» viņa uzkliedza savam vectēvam, «vai jūs vispār pievēršat uzmanību tam, ko mācāt cienījamam ārzemniekam?»

– Kāpēc pie velna skatīties?

Vecais vīrs iesmējās, paņēma meitenei grāmatu un nolika savā vietā, un tad sāka kaut ko meklēt.

– Vai tas nav nepieciešams? – viņa jautāja, izņēmusi no kāpņu apakšas Ožegova biezo melno skaidrojošo vārdnīcu.

Gandrīz katrs krievu skolnieks ļoti labi zināja šo grāmatu. Bet… kāpnes, no kurām tika izņemta biezā grāmata, dabiski nokrita uz vienu pusi kopā ar veco vīru.

Izrādījās, ka vectēvs neuzmanīgi pieskārās savai lampai un tā, saskaroties ar lāča ādu, izraisīja nopietnu ugunsgrēku. Ņemot vērā grāmatu skaitu telpā, visi klātesošie dažu minūšu laikā būtu varējuši nodegt dzīvi.

Pūķis uzlēca uz pakaļkājām, satvēris dārgo manuskriptu pie krūtīm. Dens, kuram trūka jebkāda vārdu krājuma, izņemot krievu valodas Newspeak, stutēja uz galda un sirdi plosoši kliedza:

– Autors deg! Krievu valodas Ftopku sovars!

Metodijs, sastindzis no šausmām, vēroja, kā uguns tuvojas gan viņam, gan viņa dārgajai kolekcijai.

Un tikai Alīna, kura kāda brīnuma dēļ nezaudēja savaldību, izstiepa roku, atbrīvojusies no vārdnīcas, un kliedza:

– Smilšu vētra!

Burvestība atkal spontāni parādījās viņas atmiņā, no kuras grāmatas vai filmas – viņa neatcerējās. Meitene iztēlojās, kā zeme sāka kustēties zem viņas kājām, kā putekļi pacēlās kolonnā un cirkulēja ap viņas kājām, bet pēc tam izklīda un to pārklāja uguns, kas gandrīz bija nonākusi poliglota burvju vārdnīcās. Vectēvs sēdēja uz ceļiem, ar bailēm skatījās uz apdegušo vilnu uz viena no ādas paklājiem, un viņa dzidri zilajās acīs sariesās asaras. Viņa kolekcija tika saglabāta!!!

Kad Alīna nolaida roku, tornado pārstāja cirkulēt, un smiltis nokrita zemē vienmērīgā lokā ap meiteni. Noteikti pēc šīs burvestības burvju mākslinieka dzīvoklim bija nepieciešama tīrīšana.

Burve nolika Ožegova vārdnīcu uz galda pie Dana kājām un skatījās uz veco vīru ar valdzinošu skatienu:

– Iemāci viņam krievu valodu atpakaļ! Izlabojiet savas kļūdas.

Pateicībā par kolekcijas saglabāšanu Metodijs piekrita, neskatoties uz to, ka ugunsgrēks notika Alīnas neuzmanības dēļ. Kaut kā vecais vīrs ātri aizmirsa sliktās lietas, bet likās, ka labās lietas viņš ilgi atcerējās labi. Viņš neprasīja no drosmīgās burves simts dolāru apmaiņā pret nekromanta pussadegušo banknoti, kas izlīda no smilšainā kalna.

Vectēvs izkratīja smiltis no sandalēm un lūdza Denu nokāpt no galda un apsēsties uz krēsla.

– Noskuj sevi! – klients izbāza mēli vectēvam.

– Es tevi noskūšu! – burvis ievaidējās, iespērdams vienu no galda kājām.

Dens kaut ko gaidīja no vecā vīra, bet ne to, ka viņa kāja paliks uz goda vārda. Rezultātā viņš sāpīgi nokrita uz muguras, atsitoties ar galvu pret vārdnīcu kaudzi.

– Tu esi muļķis, sapuvis vecis, cirvgalvis! – viņš caur zobiem nočukstēja, paceļot no grīdas nodzisušo lampu.

Alīna izņēma to no burvju mākslinieka rokām un, sarāvusi pirkstus, aizdedzināja dakti, vēlēdamās iedot lampu vectēvam, taču tā nebija. Nekromants to turēja pie pamatnes ar spēcīgu tvērienu un negrasījās no tā padoties. Viņš paraustīja lampu pret sevi tā, ka burve gandrīz ar degunu iekrita vecā vīra Metodija putekļainajās, izkaisītajās grāmatās. Dens saspieda lampu kreisajā rokā un ar labo sāka kustēties pāri liesmai, it kā viņš rakstītu gaisā greznas rūnas. Lūk, kā nekromanti buram savus burvestības!

Burvis ar lampu gāja taisni pretim vecajam poliglotam, kurš tajā laikā skaitīja burvestību pār Ožegova vārdnīcu.

Pūķis cītīgi skricelēja četrrindes, galvu nepaceļot. Šādos brīžos mūza nāca pie viņa bez prasīšanas un negāja prom, līdz dzejnieka īpašnieks paveica varoņdarbu.

Alīna neko nevarēja izdarīt. Atlika tikai paļauties uz likteni. Lapsas āda mirdzēja zilā krāsā, un vecais vīrs pievērsās nekromantam. Un viņš jau bija pacēlis augstu virs sevis lampu ar gatavu burvestību un dvēseli, kas izsaukta no mirušo valstības. Tas ir gluži kā ilustrācija filmai «Noziegums un sods» maģiskajā pasaulē, tikai Raskoļņikova motīvi ir pilnīgi stulbi.

Vectēvs, kā burve nereti vēlāk atcerējās, izrādījās veikls un bija gatavs jebkurai klientu rīcībai, tāpēc precīzi meta nekromantam pa galvu un ripināja galvu pāri papēžiem pie kājām.

Akls Dens, kurš nebija gaidījis šādu notikumu pavērsienu, nometa lampu fikusa podā, kas stāvēja uz loga.

Tajā pašā mirklī telpu piepildīja vīraka smarža, un visi klātesošie aizvēra acis, jo asā migla sāpīgi iedzēla varavīksnenē. Tikai minūti vēlāk izmisušais pūķa rakstnieks nolēma savām acīm redzēt sava vectēva varoņdarbu.

– Kas tas bija? – nekromants noņēma no pieres izbalējušo lapsas ādu.

Alīna un Metodijs sēdēja dažādos stūros, aizvēra acis un nolieca galvas. Apmierinātais pūķis, mēlē sakodis, rakstīja nākamo dzejoļa nodaļu, un fikusa vietā uz loga sēdēja nekustīgs garspalvains bruņurupuča kaķis.

– Yana?! – Dens nobolīja acis. – Es tev nezvanīju!

Dzīvnieks atbildot ņaudēja, bet nekustējās. Nobijusies burve vispirms atvēra vienu aci un, sapratusi, ka briesmas ir pārgājušas, atvēra otru. Poliglots vectēvs darīja to pašu.

«Piedod man, dārgais Metodij, par nekārtību un uzbrukumu jūsu personai,» Dens paklanījās un turpināja atvainoties, «kad jūs man iedevāt mūsdienu krievu slenga vārdnīcu, es tikko varēju atturēties, lai nepateiktu kaut ko neķītru, un dažiem cita iemesla dēļ vārdu krājums sāka kontrolēt manu raksturu.

«Ticiet man, dārgais Daniel,» vecais vīrs sacīja, uzliekot roku uz sirds; nekromants no viņa acīm saprata, ka viņš ir patiess. – Es negribēju tev to mācīt. Kad tu teici, ka gribi zināt mūsdienu krievu valodu, šķita, ka esmu apburts, un gāju pēc slenga vārdnīcas.

Dens un Alīna saskatījās. Un pūķis apmetās uz apgāzta galda, it kā uz barikādēm, un sāka lasīt dzejoli čehu valodā:

Fifa Pink ir nelietis, un viņa slepus lika poliglotam Denam iemācīt viņam lamuvārdus.

«Dārgais Daniel,» Metodijs pārtrauca pūķa deklamāciju, «lai izpirktu savu vainu, es esmu gatavs darīt visu jūsu labā.»

Nekromants saskrāpēja pakausi, un šajā laikā pūķis turpināja:

Ādas deg, grāmatas deg, un Alīna lēnām, pēkšņi visu panāk tornado, un šī uguns nodziest!

– Urā, tas tuvojas un izgaist! Beidzot dabūju atskaņu! – dzejnieks iekliedzās, lēkādams augšā un lejā uz sāniem guļošā galda.

– PAR! – Dens pacēla rādītājpirkstu uz augšu, – iemāciet mūsu pūķim japāņu valodu. Lai raksta haikas! Un lai viņš nevarētu izteikties citās valodās!

Un, mazliet padomājis, viņš piebilda:

– Tas ir, viņš var saprast, bet nerunā.

– Nav par ko.

– Den, ko tu dari? – mīlulis bija sašutis un grasījās steigties pie saimnieka, taču Alīna turēja dzīvnieku aiz ķepām, un Metodijs veiksmīgi veica pārtrenēšanas operāciju.

Bruņurupuča kaķis pārsteigts vēroja visu notiekošo, bet nevarēja pakustēties.

«Arigato, Mefodiusu-san! note 6,» pūķis paklanījās burvim, kad poliglots noņēma ādu no viņa pieres.

«Tagad saki to krieviski,» Dens pasmīnēja.

«Denieru-sama no baka desunote 7,» dzīvnieks šņāca, satvēris dārgo piezīmju grāmatiņu pie krūtīm.

Vecais vīrs histēriski iesmējās, ūsām komiski kustoties uz augšu un uz leju, un burvji, kas japāņu valodā neko nesaprata, varēja tikai nojaust, kas melnajā pūķī ir smieklīgs.

«Nu nekas, tu kauties un tad pārtrauksi,» vectēvs smīnēja, glāstīdams viņu pa skaustu.

Viņš tikai paskatījās uz visiem klātesošajiem ar nožēlojamu skatienu.

«Atļaujiet man, Metodija kungs,» nekromants iesāka, nepievēršot uzmanību mājdzīvniekam, «apmaiņā pret… kaķi, kas atrodas uz jūsu loga, aizņemties no jums lāstu vārdu vārdnīcu.»

Vecais vīrs savilka savu bārdu, vispirms skatīdamies uz pūkaino radījumu, tad uz grāmatu, kas bija Dana rokās, bet tomēr piekrita maiņai, sūdzoties par savu vainu. Tas bija viss, kas burvis bija vajadzīgs. Viņš ielika slikto vārdnīcu klēpī un, paņēmis Alīnu aiz rokas, galanti atvadījās no poliglota.

«Jaa ne, Mefodiusu-san! note 8,» pūķis kliedza, izejot no valodnieka dzīvokļa.

Tiklīdz vectēvs aizvēra durvis aiz viesiem, Dens piespieda Alīnu sev pie krūtīm, tā ka meitenei pat nebija laika samulst no pārsteiguma, un dzīvnieks ar pavērtu muti vēroja, ko saimnieks darīs tālāk.. Un šis notikums kļūs par viņa pirmā terceta tēmu dzīvē.

«Man nepatīk šis vectēvs,» nekromants čukstēja viņai ausī.

Meitene skumji nopūtās. Viņa gaidīja vismaz skūpstu uz vaiga, un atkal bija ko darīt, novērošana, FIFA un citas šīs pasaules nejaukas lietas.

«Neesiet sarūgtināts,» viņš satvēra viņas roku, «vai jūs domājat, ka es viņam ar nolūku neatstāju kaķi uz loga?» Es, protams, neesmu spiegs, bet man ir zināma pieredze šajā jautājumā.

– Vai vārdnīca ir apburta?

«Es tā nedomāju, man būs jānopērk burvju mērītājs un jāpārbauda.» Visticamāk, tas ir saistīts ar veco vīru, kurš tika ārstēts pirms mūsu ierašanās.

Visi trīs nokāpa lejā. Tiklīdz no ieejas nojumes apakšas iznāca burve Alīna, Dens un pūķis, viņiem tieši priekšā nokrita liels sarkans ķieģelis un sadalījās mazos gabaliņos.

«Tie laiki ir kā jokā,» burve teica aiz elpas, atceroties savu iepriekšējo dzīvi.

– KSO! piezīme 9 – pūķis zvērēja, bet neviens viņu nesaprata, novērtēja tikai negatīvas emocijas.

Burvji paskatījās uz augšu un pamanīja, ka uz piektā stāva balkona sēž mazs improvists, un viņam blakus bija vēl trīs ķieģeļi.

– Lūk, tie divi! – velns iesmējās, nometot otru ķieģeli.

Ja «Vairoga’ burvestība būtu bijusi par milisekundi ilgāk, neviens no upuriem nebūtu dzīvs. Un tā, atsitoties pret caurspīdīgo vairogu, kā lāsei uz lietussarga, tas saplīsa mazos gabaliņos. Neapmierinātais velniņš gribēja nomest vēl divus ķieģeļus, taču, sapratis, ka ideja tik un tā neizdosies, pazuda dzīvoklī, beidzot pavicinot asti ar virtuli galā.

«Eh, labs liecinieks aizbēga,» Dens bija sarūgtināts, «pretējā gadījumā mēs visi slēpjamies, slēpjamies un neko nedarām.»

«Jā,» Alīna piekrita, «mēs to atradīsim vēlreiz.» Šie ļaunie gari seko bariem.

«So desu ko! note 10,» pūķis apstiprināja.

Ja viņš bieži runā japāņu valodā, tad burve un nekromants šo valodu drīz iemācīsies arī bez poliglotiem burvjiem.

«Labi, ejam uz metro,» Dens satvēra burvi aiz rokas, «mēs dosimies uz viesnīcu, bet pagaidām es jums pastāstīšu, kā pasaule darbojas.» Citādi jūsu pirmajā slānī viņi neko nezina, izņemot visdažādākās Darvina teorijas.

Viņi lēnām gāja pa plašo aleju, un burvis sāka lasīt nogurdinošu lekciju, kuru pat melnais pūķis atteicās pierakstīt. Vai varbūt viņa mūzai vienkārši kļuva garlaicīgi, un viņi nevēlējās veidot hokeju.

Alīna izdarīja sev atklājumu: uz planētas Zeme, izrādās, ir divi realitātes slāņi un tie attīstās paralēli, vienādi, jo enerģija nepārtraukti plūst no viena uz otru un atpakaļ. Ir trešais slānis, bet viss, kas tur nonāk, nekad nevar atgriezties, tāpēc šo pasauli sauc par Mirušo valstību. Neviens nezina, kas tur notiek, jo neviena dzīva radība nav spējusi no turienes atgriezties. Jā, otrajā slānī ir burvji, kas sevi dēvē par nekromantiem, kuri uz laiku var izsaukt kādu no Mirušo valstības, bet diemžēl uz noteiktu laiku. Dvēselei uzliek bloķētāju, lai tā nevienam nestāsta par dzīvošanu tur. Klīst runas, ka tur valda mūžīga bezrūpīga dzīve, taču neviens šo pieņēmumu vēl nav apstiprinājis vai noliedzis.

Daudzi nekromanti cīnās, lai noņemtu bloķētāju, un viņi pat piedāvāja par to bonusu. Taču, tiklīdz burvim izdodas iznīcināt aizsardzību, viņš nekavējoties nonāk Mirušo valstībā, sekojot izsauktā dvēselei. Vai tu gribēji? Skaties!

Dens arī slepeni no skolas meistariem mācījās blokatorus, viņš apguva visu teoriju, bet baidījās no eksperimentiem. Galu galā, ja viņš to dara pats un neizdosies, tad nebūs, kas turpinātu, un, ja piesaistīsit brīvprātīgos burvjus, jūs varat nonākt tribunālā un tikt izmesta cilvēka dzīvības eksperimentiem. Tādā veidā Mirušo valstība daudzus gadus paliek noslēpums dzīvajiem.

Otrais slānis jeb «īstā zeme» ir pati planētas bagātība. Šeit dzimst labākie cilvēki pasaulē, kuri sevi dēvē par burvjiem. Katram ir sava specializācija, un viņam nav tiesību iejaukties citu cilvēku zināšanu jomās. Pat ja kāds ārsta likteņa vietā ļoti vēlas kļūt, piemēram, poliglots vai pavārs, tas nebūs iespējams dabisko īpašību dēļ. Gandrīz visi bez izņēmuma varētu izmantot tikai dažas ikdienas burvestības, piemēram, levitāciju un uguns dzirksteles, kuras daudzi burvji aizstāj ar mini ugunsbumbām, vai parastās dziedināšanas burvestības nelielu traumu un saaukstēšanās ārstēšanai. Bet, piemēram, nekromantiem bija aizliegts ņemt savu uguni dvēseles izsaukšanas rituālam.

Maģisku dāvanu nevar izvēlēties, tā tiek mantota līdz trešajai paaudzei: tas ir, no tēviem, vectēviem un vecvectēviem. Izrādās, ka jūsu attālais radinieks bija formas mainītājs, un jūs varat par tādu kļūt, un tad jūsu dēls piedzims par alķīmiķi, tāpat kā jūsu tēva onkulis. Dāvana tiek noteikta uzreiz pēc dzimšanas. Tas notiek vienkārši: Alīnai bija tas gods redzēt līdzīgu detektoru Novosibirskas lidostā. Tad tas ir tehnikas jautājums: skola, koledža, specializācija, un burvis ir gatavs dzīvei. Tomēr cīnītājiem burvestības iemāca agrāk, taču tas ir izņēmums, jo agresīvā maģija ir daudz vienkāršāka nekā nekromantija, alķīmija, teleportācija, poliglotisms vai dziedināšana.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «Литрес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на Литрес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.