Edgars Auziņš
Lidmašīna līdz mēnesim un gandrīz normāla dzīve

1.NODAĻA. Pirmais pilots, otrais pilots

Ērnijs ar brīvo roku turēja lautas futrālīti, kas turpināja slīdēt no viņa pleca, jo to izspieda līdz malām piebāzta liela ceļojoša mugursoma. Ar otru roku Ērnijs satvēra Toma elkoni, kurš kaut kur lidoja uz savām vieglajām, gandrīz pārmērīgi garajām kājām. Ņina un solfedžo skolotājs bija iestrēguši pie galvenās ieejas, mēģinot paredzēt Toma trajektoriju. Pamanījuši, ka viņš kādam pamāj ar sveicienu un kaut ko kliedz, lēkā augšā un lejā, viņi piezemējās tuvākajos tukšajos krēslos.

Šķietami ļoti jauns vīrietis, ģērbies lidostas darbinieka uniformā, starojoši smaidot, arī priecīgi sasveicinājās ar Tomu, nevilcinoties vicinot abas rokas. Reģistratūras darbinieks, kurš tagad atbildēja uz, šķiet, svarīgu telefona zvanu, noraidoši paskatījās uz viņiem abiem.

– Rej, sveiks, sen neredzēts! – Toms apgrieza Reju ap savu asi, viņu apskaudams.

– Anray un tikai Anray, zini. Protams, uz ilgu laiku: neatkarīgi no tā, cik reizes mēs jūs aicinātu uz grilu, jūs vienmēr esat nāvējoši aizņemts! Starp citu, uz kurieni jūs dodaties ar lidmašīnu? Vai varat man pateikt?

«Spānijā ir lietas, ko darīt,» Toms mierīgi atbildēja ikdienišķā tonī.

«Tas nozīmē, ka jūs nenokļūsit Īrijā, bet jūs gatavojaties doties uz Spāniju!» – Rejs-Unrejs turpināja uzbrukumu. Šķita, ka viņam ļoti pietrūka Toma, lai gan Ērnijs nezināja, kas viņus saista. Tomēr Rejs, iespējams, arī nezināja, ka Ernijs ir Toma adoptētais dēls.

Rejs bija apmēram vienu galvu garāks par Ērniju un apmēram vienu galvu īsāks par Tomu, viņam bija biezi mati sarkanā vara un gaišā nokrāsā, spilgti zili ar tirkīza nokrāsu, ātras acis, kas kustīgi griezās zem nedaudz smagiem plakstiņiem.

– Vai viņš kā tēvs joprojām reti iziet lielajā pasaulē? – Toms beidzot atbrīvoja Reju no apskāvieniem.

– Savas sētas karalis, zini, pilsētas burzma nav viņa stihija.

«Viņa stihija ir ūdens pļavas, kalnu takas, kas viņam vienam pašam zināmas, un draudzīgi labi barotu aitu ganāmpulki,» Toms smējās. – Ak, man tik ļoti pietrūkst šī visa un viņa brīnišķīgās pīpes, viņš laikam izgrieza kaudzi jaunu?

– Protams, viņam tās ir visur, pat tualetē.

Toms atkal iesmējās.

«Jā, es atceros…» Viņš pusminūti klusi smaidīja, atcerēdamies. – Es jūs neiepazīstināju viens ar otru, atvainojiet. Ernij, šis ir Anrej, mana vecā drauga vecākais dēls, ja ne draugs no smilšu kastes, Anrej, tas ir Ernijs, mans adoptētais dēls, viņš tika uzaicināts uzstāties stīgu mūzikas festivālā, tāpēc mēs visi lidojam. uz Spāniju.

– Oho! Labi darīts, Ērnij! – Anrejs pastiepa roku, lai paspiestu rokas.

– Prieks iepazīties. – Ērnijs draudzīgi saspieda Anreja graciozo mīksto roku ar savu vēso plaukstu.

– Parādi man biļetes, man liekas, ka tev ir jauns modelis… tieši tā! Līdz nolaišanās brīdim vēl ir pusstunda. Vai vēlaties, lai es jūs parādītu pilota kabīnē, kamēr viņš ir prom? – Anrejs čukstus teica pēdējo frāzi.

– Tu jautā! – Toms un Ernijs entuziastiski, bet tikko dzirdami atbildēja.

– Nāc man līdzi, klusi, pie tām durvīm. «Anejs, satvēris Tomu un Ērniju aiz elkoņiem, veda viņus pie durvīm ar uzrakstu «Tikai personāls».

Ērnijs ātri ierakstīja ziņu Ņinai: «Mēs drīz atgriezīsimies, neesiet garlaicīgi.» «Labi,» viņa atbildēja, acīmredzot īsti nesaprotot, kas notiek.

Anejs, Toms un Ērnijs spiedās garām rampām, iekrāvējiem, dažiem konteineriem, milzīgām kastēm, šad un tad kaut kur pagriezās, un beidzot atradās netālu no lidmašīnas, no skrejceļa puses.

Lidmašīna patiešām izskatījās pilnīgi jauna, tās stilīgais sudraba korpuss dzirkstīja saulē kā starpplanētu raķetes korpuss no zinātniskās fantastikas multfilmas.

Biezi tonēti spilgti zili stikli paslēpa vadības paneli un pilota sēdekļus.

Anrejs kaut kur skrēja un žestikulēja: «Pagaidi šeit.» Pēc minūtes viņš jau novietoja uzbrauktuvi uz vadības kabīnes durvīm. Viņš izņēma no krūšu kabatas elektronisko atslēgu un atvēra durvis.

– Kāpt iekšā un apsoliet neko neaiztikt ar rokām. Jums ir piecas līdz septiņas minūtes, es palikšu šeit sardzē.

Unrejs nokāpa lejā, un Toms un Ērnijs uzlidoja pa rampu un ielēca pilota krēslos.

Šķita, ka krēsls apskāva Erniju no aizmugures, iztaisnoja viņa lāpstiņas, masēja muguras lejasdaļu un nedaudz šūpoja uz priekšu un atpakaļ.

Viņš nejauši ar elkoni trāpīja pa kreiso sviru, un viņu skāra vēsa, svaiga, ozonizēta gaisa vilnis.

Toms un Ernijs elpoja ar prieku un trokšņaini, uz brīdi aizmirstot par visu pārējo.

Pēkšņi Ērnija kreisajā pusē kaut kas «uzsprāga» – Toms skaļi un spēcīgi šķaudīja. Tagad Tomam kaut kas uzsprāga sejā – viņš bija noslīcis milzīgā gaisa spilvenā. Sasitot ar dūrēm abās spilvena pusēs, Toms to ātri izlaida gaisu, atstājot to kā pēkšņi tukšu atkritumu maisu karājoties zem vadības paneļa, kurā iespiedās viņa asie ceļi.

Toms atkal dziļi, trokšņaini ievilka elpu: gaiss tagad bija kļuvis mitrs un diezgan silts, kā tvaiki virs karsta ezera. Rezultātā abi «piloti» sāka vardarbīgi žāvāties, viņiem bija grūti noturēt galvas uz pleciem – Ērnija zods bija pievilkts pie krūtīm, viņa plakstiņi kļuva smagi un salipa kopā, un viņš vēlējās iebāzt acīs sērkociņus.

Toms maigi ielika Ērnijam ar elkoni sānos un atkal ieslēdza ozonēšanu, kā iepriekš, nejauši – Ērnijs.

Toms, uzmundrināts, iedarbināja savu burvju spēku pie drošības spilvena, saspiežot to atpakaļ, tas ir, iespiežot to kādā spraugā starp skārienpaneļiem un miniatūrajām svirām.

«Mēs solījām neko neaiztikt, bet vīrieši vienmēr pilda savus solījumus.» – Toms sazvērnieciski piemiedza aci, viņa garā biezā bārda viegli šūpojās, pieskaroties skārienpaliktnim.

Virs paneļa parādījās hologramma – apjomīga caurspīdīga meitene ar violetām acīm un sudrabainiem matiem, skaidri ieveidots noslīpētu augsto vaigu kaulu līmenī. Perfektas formas tumši purpursarkanās lūpas pavērās un sveicināja Ērniju un Tomu: «Pirmais pilots, otrais pilots, atjauninātā Sputnik Three Thousand navigācijas sistēma ir gandarīta sveicot jūs supernovas pasažieru lidmašīnā…»

Toms un viņa bārda lika Sputnik Trīs tūkstošiem tikpat pēkšņi apklust un pazust: Toms atkal skaļi šķaudīja un atkal cīnījās ar nemierīgo gaisa spilvenu.

Tikmēr Enrijs, aktīvi žestikulējot, deva Tomam zīmes, ka laiks ir beidzies.

Ērnijs grasījās pastiepties pēc sviras pie kajītes durvīm, taču tad notika kaut kas dīvains. Ar acs kaktiņu Ērnijs pamanīja kaut kādu mirdzumu, Anrija seja bija dīvaini izkropļota, tagad viņš intensīvi vicināja paceltas rokas, lecot vietā. Ērnijs juta, ka kaut kas ļoti tuvu skraida, skrāpējot korpusa sānu malu, viņš juta kustību – lidmašīna ripoja uz priekšu pa skrejceļu, paātrinādama, baltsejainais Enejs tagad skrēja aiz muguras, it kā cerēdams viņus panākt.

Bet dīvainākais notika nevis ar lidmašīnu un ne ar Unreju: Toms vairs nesēdēja krēslā un necīnījās ar gaisa spilvenu – viņš gulēja, levitēja. Viņa šauro džinsu kabatā kaut kas mirgoja.

Paklausot instinktam (jums ir jācenšas vismaz kaut kas izdarīt), Ērnijs iebāza lokanos pirkstus Toma kabatā un izvilka kaut ko ovālu, dedzinošas aukstumu.

Toma «letarģiskais miegs» nekavējoties apstājās, viņš iekrita pirmajā pilota sēdeklī. Krēsls maigi šūpojās uz priekšu un atpakaļ un ietina Toma ķermeni elastīgās drošības jostās, kas atgādināja zibenīgi augošos tropiskos vīnogulājus no pagājušā gadsimta beigu zinātniskās fantastikas piedzīvojumu filmām.

Ērnijs juta, ka viņa ķermeni apskauj arī vīnogulāju jostas. Tikmēr lidmašīna uzņēma ātrumu.

Noslēpumainais akmens Ernija plaukstā vairs nešķita ledains, bet turpināja mirdzēt, tagad to ieskauj gaiši zils mirdzums.

Toms klusēdams sēdēja krēslā un berzēja acis. Likās, ka viņš vēl nebija līdz galam nācis pie prāta.

«Tā, ohm…» Ērnijs kautrīgi iesāka, «mēs ātri kaut kur ejam…» Ernijam izdevās pamanīt, kā lidmašīnas deguns ienira kaut kādā virpuļojošā vielā, kas pēkšņi parādījās tieši viņa ceļā.

Ērnijam par pārsteigumu Toms cieši satvēra pusapaļo stūri un pagrieza to pa labi, noliecoties pār roku balstu. Lidmašīna uzreiz paklausīgi nogūlās uz labā sāna, strauji plosīdamies cauri kaut kādai spīdīgai zarnai.

«Vai mēs veicam lēcienu pa hipertelpu?» – Ērnijs, patiesībā atdzisis no bailēm, mēģināja jokot.

Toms tagad ar vienu roku nejauši grieza stūri, ar otru roku viņš atspiedās uz roku balsta, līdz pusei guļot krēslā.

– Vai tu tā tiešām domā? – Turpinot tikpat graciozi vadīt lidmašīnu, Toms mierīgā tonī jautāja.

«Es domāju, ka es vispār nesaprotu, kas notiek un kurā mēs esam iekļuvuši,» Ērnijs godīgi atzina. – Starp citu, kur jūs mācījāties… lidmašīnu navigāciju, drīkst jautāt?

– Ak… tas ir… jā, es spēlēju ar pulti.

– Tā tas ir. ES redzu. Nu kā ar… hipertelpu galu galā?

– Man ir viens minējums.

Noslēpumaina bieza viela plūda ap kajītes logiem, mirdzot visās varavīksnes krāsās, it kā tajā būtu dāsni sajaukti dzirksti.

«Varbūt tam ir kāds sakars ar manu mantojumu.»

– Ar ko?! Kas jums atstāja lidmašīnu kā mantojumu – Druīdi?!

– Nu, kurš teica, ka tā ir lidmašīna?

– Pagāju garām. Ej, vairs nekādu mīklu, man jau galva griežas.

– Tā ir patiesība?! Tad viena maza cilpa tev nekaitēs.

– To-o-o-o-om!

Bet bija jau par vēlu: Ērnija kājas un galva apmainījās vietām četras reizes pēc kārtas, viņam zvanīja ausis, vēderā kaut kas griezās, mugura un krūtis kustējās dažādos virzienos, mati kustējās, grasījās nokrist…

– Ak, pagaidi, es redzu izeju! – Toms pēkšņi iekliedzās, it kā Ērnijs nežēlīgi grozītu lidmašīnu, kūleņojot noslēpumaini spīdīgā telpā.

Ērnija kājas un galva beidzot atgriezās savās dabiskajās vietās.

Lidmašīnas deguns ienira spīdīgā, virpuļojošā piltuvē. Tajā pašā laikā Toms atspiedās uz stūres, noliekot lidmašīnu uz tās labās puses. Viņa garie mati skāra Ernija plaukstu.

Varavīksnes panorāmu nomainīja dīvaina ainava, kas atgādināja tikai tuksnesi naktī. Nāvīgi bāli akmeņainā augsne, kas bija izraibināta ar bedrēm, mistiski mirgoja.

Lidmašīna maigi nolaidās, augstu lecot. Aprakstījis loku virs virsmas, viņš izdarīja vēl vairākus lēcienus, tad ilgi ripoja un beidzot maigi samazināja ātrumu, it kā būtu paklupis. Šasija kaut kam ietriecās.

2.NODAĻA. Pilna Zeme un kaut kas no pazemes

– Un kur mēs esam? – Ernijs berzēja deniņus un grozīja galvu, lai izstieptu kaklu.

«Apvienotie Arābu Emirāti,» Toms teica, ne bez sarkasma.

– Tā ir patiesība? – Ērnijs tagad mīcīja sastindzis rokas, krakšķēja pirkstus.

Toms jēgpilni klusēja, berzēdams ar pirkstiem pār akmeni, ko Ērnijs bija izņēmis no kabatas, kad bija noguris.

– Ko jūs teicāt par mantojumu? – Ērnijs mēģināja ienākt no otras puses.

Tikmēr vīnogulāju jostas atslābināja satvērienu, pēc tam spontāni pazuda otrā pilota sēdekļa dziļumos. Arī Toms tika «atbrīvots no savām saitēm».

«Šķiet, ka šī mehāniskā viedā sistēma aicina mūs pastaigāties.» ko tu saki? – Toms atkal ignorēja Ernija jautājumu un mainīja tēmu.

– Ņemot vērā, ka man nav ne jausmas, kur mēs atrodamies…

Toms atvēra durvis un bez vilcināšanās nolēca. Dīvainā augsne kā batuts viņu atgrūda. Viņš uzlidoja nedaudz augstāk par salonu, atkal atgrūda, šoreiz Ernijs pamanīja tikai galvas augšdaļu, un pazuda kaut kur zemāk – pavisam. Ērniju nedaudz pārsteidza fakts, ka viņš nedzirdēja nevienu skaņu.

Tomēr Toms atkal parādījās, lēkādams un rādīdams Ērnijam. Ērnijs izliecās no kabīnes un paskatījās uz leju. Toms joprojām atleca no zemes kā mazs lēcējs. Intensīvi žestikulējot, viņš aicināja lēkt arī Ērniju.

Pamanījis, ka Tomam viss ir kārtībā, Ernijs beidzot uzdrošinājās lēkt nezināmajā.

Kā viņš gaidīja, elastīgā augsne viņu atgrūda; beidzot viņš varēja nolaisties tikai pēc vairākiem lidojumiem augšup un lejup. Toms vēroja viņu kā kaķis skatās bumbu, paceļot un nolaižot galvu.

Kad Ērnijs beidzot piezemējās, Toms pienāca viņam tuvu un atlaida roku. Dīvainais akmens viņa plaukstā kvēloja koši zilā krāsā, un ap to izveidojās mirgojošs lauks kā kupols, kas aizvērās pār Erniju un Tomu.

– Lieliski. Tagad mēs varam ne tikai elpot, bet arī dzirdēt viens otru.

– Kāpēc tikai tagad?

«Iepriekš jūs izelpojāt savu gaisa daļu, un es elpu savu, bet starp mums nebija gaisa.» Kad mēs stāvam tuvu viens otram, mūsu «gaisa kameras» saplūst vienā kopīgā. Vispār, lai kas arī notiktu, apsoli no manis tālu neiet.

«Es mēģināšu,» Ērnijs atbildēja, neko daudz nesapratis. – Kas tas par akmeni?

– Druīdi to sauca par Mēness akmeni, bet es tam nepiešķīru lielu nozīmi. Kā izrādījās, velti.

– Tātad mēs sākam…

Toms neļāva Ernijam pabeigt jautājumu un, satvēris viņu aiz pleciem, pagrieza viņu par simt astoņdesmit grādiem.

Ērnijs klusā izbrīnā pavēra muti: milzīga, spoža Zeme, ko ieskauj zils oreols, karājās melnajās debesīs.

«Mums paveicās, mēs nonācām uz pilnas zemes,» Toms komentēja diezgan mierīgi.

Ērnijs paskatījās uz mākoņiem un kontinentiem. Nakts pilsētu gaismas kā Ziemassvētku eglīšu vītne rotāja guļošos kontinentus. Planētas otrā pusē tirkīzzilie okeāna ūdeņi, ko paspilgtināja pēcpusdienas saule, apskāva krastu izliektās malas.

«Man jau viņas pietrūkst,» Toms maigi sacīja.

– Tātad, varbūt varam atgriezties? – Ērnijs ar kautrīgu cerību balsī ierosināja. – Starp citu, kā mēs lidosim atpakaļ?

– Labs jautājums. – Toms ar vienu roku kasīja pakausi, bet ar otru izņēma no kabatas telefonu. – Ak, es varu noķert internetu. Viņš saka, ka mēs esam uz Mēness, cik viņš ir gudrs.

Ērnijs dzirdēja soļus, un tad skaņas apklusa.

– So-o-om?!

Nav atbildes. Skaidrs, ka gaisa burbuļi atkal ir atdalījušies.

«Kur tu esi aizgājis?» – Ērnijs izmantoja ziņnesi, arī viņa viedtālrunis atrada internetu.

«Kur tu esi aizgājis?» – uzreiz parādījās ziņa no Ņinas.

«Viens no Toma vecajiem paziņām mums sarīkoja nelielu ekskursiju, mēs drīz būsim tur,» Ērnijs klaji meloja. – Vai tev viss kārtībā?»

«Apmeklējiet lidmašīnu,» Toms atbildēja.

«Es domāju, ka jā, bet nāc ātri, šeit kļūst pārpildīts,» likās, ka Nina kaut ko nojauš.

«Es atgriezīšos, tiklīdz varēšu, skūpsti,» Ērnijs mēģināja viņu nomierināt.

«Kad tu to saki, tas nozīmē, ka esat ierauts citā piedzīvojumā,» Ņina nolēma viņu piespiest pie sienas.

«Tas ir labi, tiešām, neuztraucieties.»

«Tu staigā?! «Nāc ātri,» Toms steidzināja Ērniju.

Apstaigājot lidmašīnas spīdīgo asti, Ernijs pamanīja zilganu sfēru, kas tagad atrodas šasijas zonā.

Pienācis tuvāk, viņš ieraudzīja Tomu tupus un uz kaut ko skatījās, saraucis pieri.

Ērnijs arī apsēdās blakus Tomam, lai viņi atkal dzirdētu viens otru.

Ērnijs beidzot ieraudzīja, uz kā balstās šasija – milzīgu, antīka izskata kaltas dzelzs lādi, kas bija klāta ar svaigas zemes gabaliem, it kā tā tikko būtu izrakta no šīs pašas zemes.

– Oho! «Es nekad neko tādu neesmu redzējis nevienā muzejā,» Ērnijs bija pārsteigts.

– Un jūs to neredzēsit. Šādas lādes sargā profesionāli rūķi, un viņi zina, kā to izdarīt, pieņem manu vārdu.

– ES tev ticu. Vai viņš nāca mums līdzi? Uz tā ir svaiga augsne.

«Tas nemaz nav svaigs, tikai primitīva ilūzija.» – Toms pamāja ar pirkstiem un nogāza «zemes kamolu», kas izrādījās tikai putekļu receklis, kas uzlidoja un uzreiz pazuda bez pēdām. «Tas ir bijis šeit, kopš mans vecvectēvs to man novēlēja.»

– Dīvaini, ka pirmie astronauti vai kāds mēness roveris tam nav paklupis…

«Galvenais ir tas, ka mūsu lidmašīna tam saskārās.» Un šīs lādes turētājs spēj to pasargāt no nejaušām sadursmēm ar astronautiem un Mēness roveriem, tāpēc esiet mierīgs.

Toms ar klikšķiem turpināja gāzt netīrumus no krūtīm.

Vāka mala bija inkrustēta ar lieliem dārgakmeņiem, Ernijs nezināja visus vārdus: sarkanais, iespējams, bija rubīns, zaļganais bija tirkīzzils un sīkās «zvaigznītes» gar malu, no kurām atspīdēja zilgana gaisma. visos virzienos, iespējams, bija dimanti. Savukārt pašā centrā, kur savijās metāla jostas, bija tukšs ovālas formas dobums, no iekšpuses nokrāsots zilā krāsā.

Toms ielika mēness akmeni dobumā, un no vāka plūda zila migla. Vāks nedaudz pavērās un bija vairāk miglas. Ērnijs tajā noslīka, neko neredzēdams.

Tomēr viņš skaidri dzirdēja dažas biedējošas skaņas, kas radīja vibrāciju. Viņš jau gatavojās kārtējai teleportācijai, bet pēkšņi Toms smagi nošķaudīja un migla kaut kur pazuda.

Lādes vāks tagad bija atmests atpakaļ.

Puse no lādes bija piepildīta ar dārgakmeņiem, sarežģītām rotaslietām un senām zelta monētām, otra puse bija piepildīta ar grāmatām, kas sakrautas divās kaudzēs.

Dārgumu kalnā saritinājies gulēja rūķis.

Viņš krāca tik skaļi un skaļi, ka Ērnijam šķita, ka no šīs krākšanas dreb ne tikai krūtis un lidmašīna, bet viss Mēness.

«Mums viņš steidzami jāpamodina, pretējā gadījumā mūsu dabiskais satelīts, kas pie velna, pametīs orbītu.» – Toms acīmredzot piekrita Ernija viedoklim.

Toms satvēra rūķi aiz pleca un maigi pakratīja. Nekas nav noticis. Toms kratījās stiprāk – krākšana tikai pastiprinājās. «Celies!» – Nevarēdams to izturēt, Ērnijs iesaucās rūķītim tieši ausī, bet, diemžēl, krākšana neapstājās.

– Pagaidi, es domāju, ka šī ir dienasgrāmata. – Toms paņēma grāmatu ar lentes grāmatzīmi virsū.

– PAR! Es atpazīstu sava vecvectēva rokrakstu! – Toma seja staroja. Viņš priecājās kā bērns, kurš dārzā atradis «dārgumu», ko kā bērnu pārsteigumu paslēpis vectēvs.

Ērnijs paskatījās dienasgrāmatā. Tievās, nodzeltējušās lapas bija pa diagonāli uzskribelētas ar dažiem skribelēm, kas neskaidri atgādināja rūnas.

Toms tos bez grūtībām atšifrēja.

«Šeit teikts: lai pamodinātu rūķi, izraujiet no viņa bārdas garākos matus.»

– Kā es varu saprast, kurš no tiem ir garākais: viņi visi saritinās.

Ērnijs domīgi aptaustīja rūķa bārdas matiņus, kamēr viņš turpināja krākt, kratīdams visu apkārt.

– Kā būtu, ja vienu paturētu un pārējo saīsinātu? – Ērnijs ierosināja.

– Tu esi ģēnijs. Ko mēs darīsim, lai to saīsinātu?

– Te ir kaut kāds nazis. – Ernijs pamanīja vidēja izmēra lādes apakšā nazi ar zeltītu, ar safīriem rotātu rokturi.

«Mums vienkārši jāatgriež tā, kā tas bija: mēs vēl neesam noslēguši mantojumu.»

– Mēs?

– Tu arī esi mantiniece. Vismaz šis akmens tā domā.

«Es saprotu,» Ērnijs neiedziļinājās detaļās. Tikmēr viņa telefons aktīvi vibrēja.

«Kāpēc es nevaru jums piezvanīt?» – Ņina atkal kļuva noraizējusies.

«Mēs atrodamies lidojumu vadības nodaļā, šeit ir sarežģīta radioiekārta,» Ernijs teica pirmo daļēji sakarīgo muļķību, kas ienāca prātā, labi, ka meitenes reti saprot tehnoloģijas. «Mēs drīz būsim tur, neuztraucieties.»

«ES cenšos. Starp citu, nosēšanās aizkavējas, kā mums teica, tehnisku iemeslu dēļ.

«Redziet, nav par ko uztraukties.»

Ar vienu roku Ernijs drukāja ziņas, ar otru viņš turpināja turēt krākošā rūķīša bārdu, kuru Toms nikni zāģēja ar nazi.

– Ļauj man iet. «Ērnijs bija izcils koka klucīšos skaistu figūru grebējs, un viņa roka bija lieliska ar nazi.

– Nu, viens, divi, trīs, fuck-tibidoh! – Toms izrāva garākos matus, aizverot acis.

Krākšana un trīcēšana apstājās.

Rūķis izstaipījās un žāvādamies piecēlās sēdus. Spožas acis vērīgi paskatījās uz Erniju, tad uz Tomu.

Viņa vēders norūca. Ērnijs saprata, ka krākšana nemaz nav tik slikta – dārdoņa atgādināja liela plēsīga dinozaura rēcienu no iespaidīgas filmas.

– Esmu izsalcis! – dārgumu glabātājs teica aizsmakušā basa balsī.

– «Rūķis pamodīsies izsalcis. Pabaro viņu. Pabaro mani labi,» Toms iztulkoja druīdu skrecelējumus no dienasgrāmatas. – Vai jums ir līdzi ēdiens? – Toms jautāja tādā tonī, it kā Ernijs būtu tikai tāds cilvēks, kurš vienmēr glabā desu saišķi jakas krūšu kabatā.

– Tas izskatījās pēc piparmētru konfektes. – Ērnijs patiesībā atrada konfekti kabatas apakšā.

Ērnijs pasniedza konfekti rūķim. Viņš to satvēra un norija, nekošļājot, kopā ar iesaiņojumu. Toms tikmēr zīmēja dažas zīmes uz zemes un kaut ko murmināja velsiešu valodā. Īsi pazudis maģiskas miglas mākonī, viņš atkal parādījās rokās turot paplāti ar karstu picu un ceptiem kartupeļiem. Rūķis ātri aprija visu bez pēdām, nebaidoties apdedzināties. Skaļi atraugas, viņš noglāstīja savu biezo vēderu un aizvēra acis. Viņš likās apmierināts.

«Es nezināju, ka jūs varat uzburt ēdienu no zila gaisa,» Ērnijs slavēja Toma maģiskos darbus.

– Es arī nezināju. Patiesībā viņš neburvēja, bet gan teleportējās.

– No kurienes, atvainojiet?

– No skolas kafejnīcas. Es tur veidoju nelielu atveri savam birojam… nu, zini, dažreiz gribas iedzert kafiju un virtuli lieliskā izolācijā… – Toms nedaudz nosarka. – Nu, tagad man ir izdevies nedaudz pamainīt… ierašanās punktu. Protams, ne bez šī krāšņā akmens palīdzības.

Tikmēr rūķis sāka skaļi žāvāties un apgūlās uz sāniem, laiski šūpodams kāju. Šķita, ka viņš ir gatavs atkal aizmigt.

Toms vēlreiz šķirstīja uzskricelēto dienasgrāmatu.

– «Lai uzvarētu rūķīti, izklaidējiet viņu – viņam patīk mīklas. Ja viņam patīk ar tevi spēlēties, viņš tev palīdzēs izmantot savu maģisko spēku.

«Nu, lūk, meklēsim internetā…» Toms pastiepa kabatā pēc telefona un uzreiz to nometa, pūšot pa apdegušo pirkstu.

– Krāpšana! Es to neciešu! – Uzmundrinātais rūķītis sajūsminājās un sāka dusmoties.

«Labi, labi,» iejaucās Ērnijs. «Tagad es jums kaut ko pastāstīšu pats.» Tagad pastāstiet man, uz ko jūs vienmēr skatāties, bet nekad neredzat?

– Neredzamā cepure!

– Nē, parasto cilvēku pasaulē. Mēs ikdienā neizmantojam burvju lietas, vai zināt?

Rūķis atkal nodomāja.

– Stikls!

«Muša neredz stiklu, bet cilvēks redz.»

«Gaiss,» rūķis vēlreiz ierosināja, sākdams kļūt aizkaitināts.

– Nav slikti, bet tas nav tas, ko es vēlējos. Turklāt mēs joprojām spējam saskatīt gaisu – dažās tā izpausmēs.

Rūķis vēl mazliet padomāja.

«Tu to paņēmi, pasaki man atbildi,» viņš drūmi sacīja, gandrīz lemts.

– Atoms!

– Kas tā par gaisotni?! – Rūķis apmulsis sarauca pieri, sasprindzinādams prātu.

– Atoms ir mazākā vielas daļiņa, no kuras veidojas molekula. – Ērnijs sāka saprast, ka rūķītim ir maz zināšanu par mūsdienu fiziku.

– Tātad jūs esat alķīmiķis? Bet tā neizskatās.

– Nē, es esmu mūziķis. Vienkārši zināt, zinātnē kaut kas ir mainījies kopš viduslaikiem.

Rūķis sarauca pieri, kasīdams pakausi.

Ērnijs mēģināja izdomāt kaut ko, kas viņam varētu patikt. Tas, iespējams, ir apmēram tas pats, kas mēģināt izklaidēt mūsdienu, apmēram sešus gadus vecu bērnu.

– Kas paliek uz karotes pēc tam, kad no tās viss ir apēsts? – Ernijs tika atrasts.

Rūķis atkal sarauca pieri.

– Atkal bankomāts? – viņš kautrīgi ierosināja.

– Nē, šai «vielai» jums vajadzētu būt pazīstamai.

Rūķis kādu brīdi kasīja pakausi un noglāstīja saīsināto bārdu. Viņš šķita nopietni satraukts.

«Es nezinu,» viņš beidzot klusi teica.

– Sālēja!

Rūķis iesmējās, ripinādams no vienas puses uz otru.

«Siela, sela…» viņš atkārtoja žagas.

Toms piemiedza Ērnijam, paceļot viņam īkšķi.

– Kā ar pēdējo mīklu? – Ērnijs ierosināja. «Esmu pārliecināts, ka šoreiz jūs to sapratīsit.»

«Nāc,» sacīja tagad apmierinātais rūķis, noslaucīdams asaras, kas bija parādījušās.

– Kas vienmēr pāriet, bet nekad neatgriežas?

– Laiks! – nu jau absolūti laimīgais rūķītis bez vilcināšanās izpļāpājās.

Toms apskāva Ērniju un noskūpstīja viņa pakausi.

– Mans dēls ir ģēnijs. Tu arī! – Toms maigi noglāstīja rūķītim pa galvu, viņš izskatījās pēc apmierināta kaķēna.

Izlecot no krūtīm, viņš no smieklīgo bikšu kabatas izņēma apzeltītu stropu ar ķēdi un riteņiem, kas atgādināja hronometru. Atvēris to, viņš sāka griezt mehānismu – it kā iedarbinātu modinātāju.

– Kas tas ir? – Toms jautāja.

– Laika pārtvērējs!

Toms un Ernijs kaut kur krita, griežoties kā daiļslidotāju pāris, kas dejo ledus deju.

3.NODAĻA. Andalūzijas rozes un riekstu rullītis

Ērnijs atsitās ar kājām pret flīzēm un ar pieri Toma virzienā. Viņu pagātnes figūru caurspīdīgie silueti, nedaudz viņiem priekšā, izšķīda. Ņina sarauca pieri un pagriezās. Viņai izdevās kaut ko pamanīt, bet viņai nebija laika kaut ko saprast un tagad berzēja acis un deniņus.

– Kas tur notika?

– Nekas. «Nekā pārdabiska,» Ērnijs klaji meloja.

– Tā ir patiesība? – Ņina joprojām sarauca pieri.

«Tā ir taisnība,» Toms atbalstīja Erniju. – Ātri iesim uz zāli, citādi kavēsimies iekāpšanā. – Toms nekavējoties mainīja tēmu. Aplicis roku ap abiem, viņš piesteidzās pie bīdāmajām caurspīdīgajām durvīm.

Ieraudzījis Anreju, kurš joprojām stāvēja pie letes ar pakausi pret viņiem, Toms apsēdās, paslēpies aiz Ernija.

Anrejs, viņu īsti nemanot, drīz vien devās uz durvīm ar uzrakstu «Tikai darbinieki» lieliskā izolācijā.

Visi apsēdās krēslos un gaidīja, kad sāksies iekāpšana. Toms uzlēca uz vietas: viņa telefons vairākas reizes pēc kārtas spēcīgi vibrēja. Tas notika, kad viņa sieva Daļa nedaudz zaudēja savaldību. Toms dziļi ievilka elpu un izlasīja ziņas. Ātri uzrakstījis kaut ko atbildi, viņš izslēdza telefonu un ielika to ceļojuma somas iekšējā kabatā.

– Tom, vai esi pārliecināts, ka tev tas tūlīt jāizslēdz? – Ērnijs uztraucās.

«Tā vai citādi, es joprojām esmu laipni gaidīts.» Pāris stulbi ziņojumi neko neatrisinās.

– Nu, kā jūs zināt… kas, ja nav noslēpums, notika? – Ērnijs gandrīz čukstus jautāja.

«Mūsu mantojums… uzkrita… nokrita no… nu… tas tagad atrodas Dālijas pagalmā…» Toms beidzot čukstus paskaidroja, cik vien spēja.

Nina skaidri sāka kaut ko aizdomāties. Atkal saraukusi pieri, viņa nopietni vēroja Ērniju un Tomu, skatoties pāri solfedžo skolotāja plecam, kurš bezrūpīgi šķirstīja žurnālu ar skandāliem un jokiem.

– Mēs gribam palīdzēt Daliai ar ziediem pagalmā! – Ērnijs jautri meloja, smaidīdams no visiem trīsdesmit diviem.

– Labi. – Pretēji Ērnija cerībām Ņina «aprija» šo atjautīgo muļķību un izņēma no pleca somas žurnālu ar tamborētiem rakstiem.

Toms noslīdēja lejā no krēsla, izstiepa savas garās kājas tā, lai tās izlīstu no krēsla apakšā nākamajā rindā (par laimi, tagad neviens tur nesēdēja), un salika rokas uz krūtīm, aizverot acis. Viņa vaļīgie mati karājās pār krēsla atzveltni kā vilnas šalle, ko uz krēsla bija atstājusi kāda vecmāmiņa.

– Es esmu līķis. Mana sieva mani nogalinās,» viņš lemti čukstēja.

Ērnijs maigi iespieda viņam sānos ar elkoni.

– Beidz, tu vienmēr samierinies.

– Vai mums būs laiks iedzert kafiju? – Toms tagad apsēdās un meklēja automātu ar karstu kafiju. «Es biju šausmīgi noguris un izsalcis, kamēr jūs un es… nonācām šeit.»

«Ja tikai mūsu jaunais draugs nepaliks izsalcis,» čukstus sacīja Ērnijs.

«Ak, nesaki man…» Toms atkal noslīdēja lejā, aizverot acis, it kā viņš būtu aizmirsis par kafiju.

Ērnija telefons vairākas reizes pēc kārtas skaļi vibrēja.

«Dālija,» Toms lemti noteica.

Ērnijs klusi iesmējās, lasot dažus spēcīgus vienzilbiskus izteicienus spāņu valodā.

«Pastāstiet viņai, ka es viņai sūtu franču skūpstu un Andalūzijas rožu pušķi.»

«Toms sūta franču skūpstu un Andalūzijas rožu pušķi,» Ērnijs paklausīgi atklāja.

«Idiota,» Daļa atbildēja mazliet mierīgāk.

«Es domāju, ka viņa jums gandrīz piedeva.»

«Paziņojums par iekāpšanu lidojumam uz Madridi! Paziņojums par iekāpšanu lidojumam uz Madridi!

Ņina un solfedžo skolotājs ielēca savās vietās, skatīdamies no žurnāliem.

Izspiedušies cauri «zarnai», kas veda no ēkas uz rampu, visi beidzot atradās mazajā, bet ļoti mājīgajā minilidmašīnas salonā un ieņēma vietas.

Ērnijs un Ņina sēdēja perfekti, atzveltnes bija nedaudz noliektas, un Toma saliektie ceļgali balstījās uz blakus esošā krēsla priekšā. Kad tajā sēdošā meitene nolēma apgulties, viņš sāpēs saviebās.

– Vai vēlaties, lai mēs maināmies? – Maza auguma, līdzjūtīga solfedžo skolotāja piedāvāja Tomam palīdzību.

– Paldies. – Toms pārcēlās uz krēslu, kurā sēdēja Ērnijs, un uzreiz atkal sarāvās: arī viņa bijušais kaimiņš kaimiņš nolēma apgulties.

«Atliecies, es šeit iederos,» Ērnijs piedāvāja palīdzību.

– Ko es darītu bez tevis?

Toms ieslēdza telefonu un sāka kaut ko cītīgi meklēt.

– Nu, cenas… Es izputēšu. Man vajadzēja likt vairāk uz kartes.

– Ko tu dari?

– Pērku Andalūzijas rozes ar piegādi, kas vēl!

«Un man likās, ka tu… tā tēlaini izsaki.»

– Ar Daļu nevar runāt tēlaini, viņa pati diezgan labi «izpauž sevi»…

– Neuztraucieties, es arī paņēmu naudu. Turklāt… kā pēdējo līdzekli mēs varētu pārdot daļu no tā, ko esam mantojuši, – Ērnijs čukstus pabeidza.

Toms ar plaukstu uzsita pa pieri.

«Es par to pilnīgi aizmirsu, domājot par to, kādu skandālu Daļa varētu izraisīt, kad mēs ieradīsimies… ko es darītu bez jums!»

Beidzot visi izslēdza telefonus un piesprādzējās – lidmašīna gatavojās pacelšanās brīdim.

Pirmo reizi mūžā Ērnijs lidoja kaut kur citur, nevis caur burvju portālu – sajūta bija jauna un patīkama. Ņina satvēra vēderu un saviebās. Ērnijs katram gadījumam pasniedza viņai papīra maisiņu, taču viss izdevās un drīz vien viņa mierīgi aizsnauda, atspiedusi galvu pret viņa plecu.

Solfedžo skolotājs čaukstēja kaut ko, kas ietilpa viņa vecmodīgās jakas iekšējā kabatā.

– Vai jūs vēlētos riekstu rituli? – viņš čukstus jautāja Ernijam un Tomam.

– Nē, nē, paldies, es gribu pistācijas. – Pa eju viņiem piepeldēja stjuarte, ripinot sev priekšā ratus ar dzērieniem un uzkodām. Toms piecēlās, elastīgi un klusi izstaipījās kā kaķis, kurš bija nolēmis nozagt desas gabalu no vakariņu galda, un paķēra no ratiem nelielu maisu, kad meitene apstājās apmēram trīs metrus no tiem: viņa rokas, tāpat kā kājas., bija ļoti garas.

– Un tu? – solfedžo skolotāja pārsteigta jautāja Ērnijam, stingri pārliecināta, ka maizītes, ko cep viņa sirdsdāma, mīl visi apkārtējie tikpat ļoti kā viņš pats.

– Man būs Pepsi un krekeri. Paldies, varbūt vēlāk,» Ērnijs pieklājīgi atteica.

Terēze, kas dzīvoja vienā ēkā ar Tomu, patiešām cepa lieliskas rullīši, taču pēdējā gada laikā Toms un Ērnijs bija to apēduši pārāk daudz, un tagad viņi vienkārši nevarēja tos redzēt.

Terēza nebija daudz vecāka par Tomu un uzskatīja viņu par burvīgu. Viņai nebija ne jausmas, ka Tomam ir ģimene. Tomēr neviens par to nezināja, izņemot Ērniju, Ninu un Po kungu, runājošo kraukli, ko izaudzināja Toms. Toms nevarēja paskaidrot kaimiņam, ka viņa sieva, meita, mazmeita un znots dzīvo Spānijā, kur viņš parasti dodas it kā nelegāli caur maģisku portālu. Un Toms nolēma iepazīstināt savu patiešām vienīgo draugu, kurš bija arī Ērnija skolotājs, ar jauku sievieti, kura nebija pret viņu vienaldzīga. Par laimi, pāris no viņiem izdevās lieliski, un tagad visi tīteņi un kūkas tika pie jaunās izredzētās.

Drīz vien arī solfedžo skolotājs aizsnauda, miegā tomēr turpinot košļāt pēc inerces.

Toms, tāpat kā Ernijs, skatījās ārā pa logu, cītīgi domājot par kaut ko savu, izraisot grumbu, kas parādījās starp viņa gaišajām uzacīm.

Viņi jau bija atstājuši aiz muguras ziemeļu ainavu ar tikko uzplaukušām lapotnēm, drūmiem akmeņiem, aukstiem ezeriem un svina mākoņiem, kas, šķiet, stiepās no pasaules malas, cenšoties uz visiem laikiem bloķēt sauli, kas beidzot bija sākusi sildīt cilvēkus no visas pasaules.. Tagad mākoņi bija viegli un rotaļīgi, kā jauni jēri, kas skrien tālu lejā pa ziedošu kalnu nogāzēm ar augstu zīdainu zāli. Vēl stunda vai divas, un jūra pie apvāršņa kļūs zila…

Ērnijs aizvēra acis, un jūra sāka čaukstēt; viņš pielika plaukstas pret smidzinātāju, smejoties par to, kā jūras putas pielipa pie basām kājām, līdz šņākošos «zābakus» aizskaloja jauns vilnis.

4.NODAĻA. Vietējā virtuve un ekstravagantais spoks

Liels, spēcīgs vilnis pēkšņi iekoda Ērnijam potītēs. Viņš zaudēja līdzsvaru un instinktīvi nolika plaukstas uz priekšu, gatavojoties ienirt sāļajā aukstajā ūdenī. Bet tā vietā viņš maigi atsita pieri pret kaut ko cietu, beidzot pamostoties: viņu lidmašīna bija veiksmīgi nolaidusies. Šoreiz Spānijas lidostā, un viņš atbalstīja pieri uz Toma sēdekļa, kurš, trieciena pamodināts, uzlēca uz vietas.

«Paņemiet vismaz tēju līdzi un iedzeriet tēju!» – Pie izejas no lidostas solfedžo skolotāja Tomam tomēr pasniedza veselu riekstu rullīti, mīļi ietītu sniegbaltā papīrā un skrupulozi sasietu ar kādu skaistu bizi. – Tiekamies festivālā! – Toma nedaudz uzmācīgais kolēģis beidzot atvadījās no viņiem, ienirstot taksī.

– Oho, joprojām ir silti… kā viņa to dara? – Toms iesaiņoja kulinārijas šedevru ceļojuma somas brīvajā nodalījumā.

«Varu derēt, ka tā ir maģija,» Ērnijs nespēja pretoties.

Toms izlikās, ka neko nedzird.

– Kā būtu ar nelielu pastaigu pa galvaspilsētu? Neteikšu, ka esmu liels šīs pilsētas pazinējs, bet varu parādīt pāris jaukas vietas. Ko tu domā?

– Ejam uz!

– Ejam uz!

Ērnijs un Ņina atbildēja gandrīz vienlaikus.

– Vai mēs nekavēsimies mājās? Dālija, iespējams, nebūs ļoti priecīga, uzzinot, ka mēs kavēsimies,» Ērnijs bija noraizējies.

– Muļķības, tikai stunda, tad ātri iesim, brauksim pa šoseju ar vēju! – Toms aizdegās. Viņš jau metās uz eju, vilkdams aiz sevis somu, Ērnijs un Nina tik tikko spēja sekot viņam līdzi.

Toms iegriezās kādā alejā. Uz senas vienstāvu mājas, krāsotas ar baltu un koraļļu krāsu, virs ļoti senām durvīm, kas izgatavotas no veca lakota koka, bija zīme, kas pīta ar savvaļas vīnogu kātiem, veidojot nosaukumu, kas sastāv no koka burtiem, kas izskatījās kā slikti bijuši sabojāts dažu laikapstākļu katastrofu dēļ, grūti noteikt, gandrīz neiespējami.

– Lieliski, šī vieta joprojām ir dzīva! Ejam uzkost, es esmu izsalcis kā vilks, un tu?

– Tom, vai esi pārliecināts, ka tā ir laba ideja? Varbūt apsvērsim kādu restorānu uz galvenās ielas? – Ērnijs ierosināja.

– Biju šeit, vieta ir lieliska! Bija pavasaris, mēs bijām jauni un bezrūpīgi… – Toms iegrima atmiņās, uz īsu brīdi aizmirstot par bada sajūtu. Bet viņa vēders skaļi norūca. – Man riebjas centrālās ielas, tās ir tik… trokšņainas…

– Labi, labi, iesim. «Nina acīmredzot nolēma, ka vieglāk būs vienoties ar Tomu, nekā mēģināt viņu pārliecināt.

Iestāde, kā Ernijs paredzēja, neattaisnoja Toma cerības (vai atmiņas). Ne pārāk tīri galdauti «dekorēja» lētos plastmasas galdus. Uz grīdas, kas klāta ar nolietotu linoleju, šur tur bija izlijušas vīna peļķes, kas izdalīja jūtamu smaku.

Toms, Ernijs un Ņina paņēma vistīrāko, vienīgo līdzeno galdu stūrī pie loga, ko rotāja putekļains mākslīgais zieds.

Resnā viesmīle priekšautā no lēta auduma nosvieda uz galda ēdienkarti, kas bija kaut kas līdzīgs laikrakstam.

«Man likās, ka es šo vietu atceros pavisam savādāk,» Toms kautrīgi atzina savu kļūdu.

«Toreiz droši vien bija savādāk, viss mainās,» Ērnijs viņu mierināja. – Nu labi, dzersim kafiju, ēdīsim paelju…

Blakus viņu galdiņam zīmīgi parādījās liela viesmīle, kas klusi skatījās uz griestiem, no kuriem karājās zirnekļu tīkli.

«Sirven ustedes comida vegetariana?» [1] – Toms neapdomīgi iesāka dialogu.

Ērnijs aizsedza seju ar rokām.

Viesmīle neatbildēja, tikai grimasēdama paskatījās no griestiem uz Tomu un viņa garo bārdu.

«Me gustaría una tasa de té [2],» Ernijs nolēma glābt situāciju. Sieviete kaut ko uzrakstīja savā piezīmju grāmatiņā. «Tres piezas, por favor [3],» Ērnijs turpināja skaidrot, cik vien labi varēja, pabāzdams trīs pirkstus uz priekšu.

Šķita, ka viesmīle viņu saprata. Ēdienkartē, kas atgādināja avīzi, viņš atrada viņam labi zināmo vārdu «paella» [4] un norādīja uz to ar pirkstu.

– Es paņemšu šo [5]. Trīs gabalus, lūdzu.

«Qu plato de casa hay en este restaurante?» [6] – Toms atkal ielauzās dialogā.

Ērnijs atkal aizsedza seju ar rokām.

«Vino de la casa,» viesmīle atcirta.

Ņina kliedza, bakstīdama dakšiņu kaut ko slidenā: vietējā paelja, kā izrādījās, tika pasniegta ar gliemežiem. Ērnijs rūpīgi izmakšķerēja no Ņinas šķīvja visus gliemežus un, ietinot tos salvetē, nolika uz galda malas.

Padzēruši tēju, kas Ernijam par pārsteigumu izrādījās garšīga un stipri pagatavota, viņi samaksāja un atstāja «romantisko» kafejnīcu.

– Vai vēlaties redzēt spoku māju? – Toms šķielēja, skatoties kartē telefonā. «Tas nav tālu, tikai dažus kvartālus no šejienes.»

«Es domāju, ka mums ir pienācis laiks doties prom,» Ērnijs atgādināja Tomam.

– Un es gribu! – Nina negaidīti skaļi un uzstājīgi paziņoja.

– Dāmas vēlme ir likums! – Toms dažos soļos līdzīgi leoparda lēcieniem, kas grasās apdzīt spēli, šķērsoja kvartālu un jau spieda luksofora pogu, ar žestu pasteidzinot atpalikušo pāri.

Pēc nepilnām desmit minūtēm viņi patiešām bija klāt. Tieši pāri ielai viņiem stāvēja slavenā rāpojošā māja.

Tomēr tas izskatījās nedaudz rāpojoši tikai tāpēc, ka neviens to nebija labojis ļoti ilgu laiku. Māja bija maza, bet divstāvu. Tas izskatījās pēc pagaidu mājokļiem okupantiem vai kā mājas, ko rūpnieki uzcēla saviem strādniekiem. Uz sienām bija pelējums ar nolobītu, izbalējušu krāsu un rūsu uz slīpā jumta.

«Man likās, ka augšējā stāva logā redzu kustību…» Toms teica kapa balsī.

Ņina piespiedās Ernijam cieši klāt, satverot viņa roku.

«Ja godīgi, es gaidīju vairāk,» Toms novērtēja konstrukciju sev ierastajā tonī. – Kaut kas, iespējams, vēsturisks, tā teikt…

Toms strādāja par vēstures skolotāju mākslas skolā, kur, protams, mācījās viņa adoptētie bērni Ernijs un Ņina. Visu vēsturisko viņš dievināja no visas dvēseles.

Toms sagriezās uz kurpju papēžiem un grasījās doties atpakaļ. Pēkšņi Ņina šausmās iekliedzās un satvēra Ērnija roku tā, ka visa viņas roka sastinga un sāka ļoti sāpēt.

Toms pagriezās atpakaļ un jautājoši paskatījās uz Ņinu:

– Kas tas ir, dārgais, vai tu kaut ko iedomājies? Ejam ātri prom no šejienes. – Toms aplika roku ap Ņinas plecu, velkot viņu sev līdzi, bet viņa šķita sakņojas uz asfalta un turpināja kliegt.

– Tom, paskaties uz augšu. – Ernijs jau bija pamanījis, par ko Ņina kliedz.

– Ak, oho… – Tagad to pamanīja arī Toms. «Un es biju pārliecināts, ka tas ir viltots, izdomāts šausmu stāsts, lai piesaistītu tūristus…

Pa slīpa jumta grēdu ar sarūsējušiem traipiem, no viena skursteņa uz otru staigāja basām kājām spokaina sieviete garā, veclaicīgā naktskreklā.

Kad viņa sasniedza vidu, viņa pagriezās pret viņiem. Labi, ka viņas acis bija ciet un zods bija piespiests pie krūtīm. Viņas garie, plīvojošie mati karājās no pleciem, sadalījās pa vidu. Acīmredzot kundze devusi mājienus, ka dzīves laikā cietusi no staigāšanas miegā.

Viņa lēnām pacēla rokas, izplešot tās uz sāniem. Tos vicinot, viņa pacēlās, protams – lejā. Viņa krita lēni un skaisti, griežoties it kā palēninājumā, un beidzot izpletās uz asfalta elegantā teatrālā pozā, lai skatītāji varētu redzēt viņas diezgan skaisto seju un kailos ceļgalus.

Pagulējis tur īsu brīdi, spoks pazuda.

«Un viņa ir skaista…» Ņina ar dīvainu sajūsmu secināja joprojām trīcošā, nedaudz aizsmakušā balsī.

– Tu esi daudz labāks! – Toms atcirta. «Ejam prom no šejienes, es domāju, ka mums visiem šodien pietiks iespaidu.»

Ņina lēnām gāja uz priekšu, ik pa brīdim atskatīdamās. Tagad viņa turēja Ernija roku, to nesaspiežot.

«Vienkārši apsoliet par to nestāstīt Dālijai.» – Toms diskrēti piemiedza Ērnijam, atgādinot, ka Ņinai pagaidām nevajadzētu stāstīt pārāk daudz.

Ņina tomēr atkal apstājās, rādot ar pirkstu uz šīs nu jau citas, gluži modernās mājas jumtu. Šoreiz viņa nevis kliedza, bet smējās.

Arī Toms un Ernijs apstājās un paskatījās uz jumtu. Viņu jaunā draudzene, ar rokām paceļot svārkus, dejoja stepa deju.

«Parastiem spokiem nav paraduma pamest ēkas, kurās viņi dzīvo,» Toms noteica tādā tonī, it kā viņš savas skolas audzēkņiem pastāstītu kādu vēsturisku faktu. «Tas ir kaut kāds… traks spoks,» viņš rezumēja.

Pa to laiku spoks uztaisīja vairākas piruetes, it kā dejodams solo numuru baletā, un, paņēmis skriešanas startu, nolēca no jumta ar galvu uz leju, kā iesācējs peldētājs no baseina malas. Ienirusi asfaltā, dāma kritiena vietā atstāja tumšu pēdu, kas, protams, izskatījās pēc izlietām asinīm.

«Viņa noteikti flirtē… tikai ar kuru no mums…» Toms skaļi domāja, skatīdamies uz traipu.

«Varbūt viņa saprot, ka tu esi uz kaut ko spējīgs… savā ziņā…» Ērnijs ierosināja. – Vai spoki kādreiz ir mēģinājuši ar jums sazināties? – viņš jautāja tieši.

«Vecā pilī bija viens interesants incidents,» atzina Toms.

«Esmu pārliecināts, ka arī tā bija «dāma», " Ērnijs iesmējās.

– Tev ir pilnĪga taisnība. – Toms arī pasmaidīja.

– Un ko tad tu izdarīji?

– Tātad, es uzzīmēju vairākas rūnas. Tas viņai palīdzēja mazliet nomierināties… vai pareizāk sakot, mazliet nomierināties…

– Ā… vai tu tagad nevēlies darīt to pašu? «Tev vienmēr visās kabatās ir krīta gabaliņi,» Ērnijs ieteica.

Toms iebāza garos pirkstus džinsu kabatā un patiesībā izvilka krīta gabalu.

Apkārt vietai uz asfalta viņš uzzīmēja kaut ko, kas atgādināja kompasu – apli, kas bija apzīmēts ar dažāda izmēra rūnām.

– Dusi mierā, mazulīt [8]. – Toms nospieda rokas no krīta, viņa kontūras pazuda no asfalta līdz ar traipu.

«Es nezinu, kā viņa turpinās vadīt savu dzīvi pēc nāves, bet viņa noteikti mūs vairs nevajās.»

«Es tev ticu,» Ērnijs sacīja, lai nomierinātu Ņinu, kura pasmaidīja tā, it kā viņu patiesi uzjautrinātu viss notikušais, taču joprojām izskatījās bāla.

– Vietējie apskates objekti ir brīnišķīgi. Bet tagad mums tiešām ir jāiet,» Toms sacīja, it kā Ērnijs būtu uzstājis uz pastaigu pa vēsturiskām vietām.

«Es jums piekrītu,» Ērnijs atbildēja ar mierīgu smaidu.

[1] Vai jūs pasniedzat veģetāro ēdienkarti? (piem.)

[2] Es gribētu tasi tējas (piem.)

[3] Trīs gabalus, lūdzu (piem.)

[4] Paella (piem.)

[5] Es to ņemšu (piem.)

[6] Kāds ir šī restorāna īpašais ēdiens? (piem.)

[7] Vietējais vīns (piem.)

[8] Atpūties mierā mazulīt (Angļu.)

5.NODAĻA. Mašīna pāri saviem līdzekļiem un vikingu kaujas dziesma

– Tas nedod nekādas privilēģijas. Bet par ātrgaitas ceļu var samaksāt,» kreklā un biksēs tērptais jaunietis pieklājīgi paskaidroja, pamanot, ka Toms ar interesi skatās uz «skaisto» automašīnas numura zīmi, kuru Ernijs, šķiet, iemīlēja no pirmā acu uzmetiena.

Tumši sarkanais, spīdīgais jaunais divdurvju Mercedes kabriolets izskatījās patiešām pievilcīgs. Tomēr Ērnijs neuzskatīja, ka īrētā automašīna atvaļinājumam ir tā vērta, lai par to tērētu gandrīz visu savu brīvo naudu.

– Es gribu noīrēt šo mašīnu uz nedēļu. Un jā, es gatavojos maksāt par šoseju. – Toms uzmanīgi un maigi izbrauca ar pirksta galu pa mersedesa vējstikla kontūru.

Ērnijs neviļus nosvilpa. Kreklā un biksēs tērptais jaunietis savai reakcijai nepievērsa ne mazāko uzmanību – viņš aizvilka Tomu pie letes, lai aizpildītu dokumentus.

Kamēr Toms aizpildīja nomas līgumu un maksāja par pakalpojumiem, Ernijs un Ņina sēdēja Mercedes aizmugurējā sēdeklī. Tas izrādījās ārkārtīgi ērts un elastīgs, uz tā pat vairākas reizes uzlēca, kā uz batuta, kamēr neviens viņu virzienā neskatījās.

– Piesprādzējieties, puiši, mēs ātri iesim. – Toma acis dega, viņš noteikti ne tikai paredzēja, bet arī kaut ko plānoja.

Bet tas nebija tas, par ko Ērniju uztrauca. Toma pirkstā, tieši virs antīkā gredzena ar dabīgo akmeni, ko viņš parasti nēsāja, bija masīvs zelta gredzens ar rubīniem un topāzēm, bet uz kakla bija iespaidīga ķēde ar masīvu medaljonu. Jauns vīrietis kreklā un biksēs, pamanījis medaljonu, pieklājīgi paklanījās un novēlēja patīkamu ceļojumu.

Labi, ka Ņinai nebija laika pamanīt šos «statusa» rotājumus, viņa joprojām nevarēja piesprādzēties, tā nemitīgi slīdēja starp ādas sēdekļa spilveniem.

«Ļaujiet man tikt galā ar to, un jūs turiet piparmētru konfektes, pretējā gadījumā jūs saslimsit.»

– Paldies… un šis… no kurienes vēl šis?! «Ņina ar izbrīnu skatījās uz savu plaukstas locītavu, uz kuras bija sudraba rokassprādze, kas rotāta ar tirkīzu.

– A-un šī… šī ir dāvana no mums un Toma tev par godu… šim… tam…

– Par godu kam?!

– Par godu tavai pirmajai lidmašīnai, tas ir… lidojumam, jā, lidojumam. Jūs visu izturējāt tik drosmīgi, ka pat papīra maisiņu nevajadzēja…

Ņina sarauca pieri un atrāvās.

– Nu, es gribēju teikt, ka tev izdevās lieliski, mēs ar tevi lepojamies. Toms stāsta, ka pirmo reizi, kad Dana lidoja lidmašīnā, viņa četras reizes pēc kārtas vēma. Viņa arī satvēra stjuarti un lūdza viņu izlēkt ar izpletni, jo viņa to vairs nevarēja izdarīt un atteicās šeit atrasties.

Ņina sirsnīgi iesmējās un pacēla plaukstas locītavu pie acīm:

«Patiesībā viņš ir skaists, paldies.» Man ļoti patīk tirkīzs.

– Viņa tev ļoti piestāv.

Ņina vāji iespēra pa Ernija potīti, bet pasmaidīja.

Toms tikmēr jau bija iebraucis trasē un tik ļoti paātrinājies, ka pretvējš izpūta viņa garos matus tā, ka tie gandrīz pieskārās Ernija sejai. Gaiss bija ļoti silts un maigs. Tā smaržoja pēc ziediem, karstās saules staros izdedzinātas zāles, savvaļas un nogatavojušām vīnogām, tālās jūras, zemes, ko apstrādāja čaklās zemnieka rokas, un zemi, kas dzīvoja savu, senatnīgo dzīvi. Vispār tā bija pašas Spānijas smarža, ko Ērnijs labi pazina un jau sen bija mīlējis.

Saule lēnām rietēja, un Ērnijam šķita, ka viņš jūt asfalta smaržu, kas gandrīz izkusis no dienas karstuma.

Nogurusī Nina aizsnauda, nometot galvu uz Ērnija pleca.

Toma seja, kas atspoguļojās spogulī, atgādināja kaķa seju, kas gatavojās medīt zvirbuli. Ērnijs klusi iesmējās, cenšoties Ņinu nepamodināt: Toms negaidīti «mantoja» vēl vienu neparastu rotaslietu, kuru, acīmredzot, viņš pats nepamanīja. Ērnijs maigi pieskārās viņam pie pleca un klusi jautāja:

– Tom, kā tev ar galvu?

«Ziniet, tas ir nedaudz smags, un šķiet, ka tas ir buzzing.» Paldies, ka jautājāt… Kā jūs uzminējāt: vai es izskatos slikti?

Ērnijs atkal tik tikko spēja savaldīt smieklus:

– Gluži otrādi, tu esi vienkārši neatvairāma. Paskaties spogulī.

– Oho, tas ir skaistums. Bet, paldies Dievam, es joprojām atspīdēju spogulī, atšķirībā no mūsu nesenās paziņas. – Toms beidzot pamanīja no zelta kaltu vikingu ķiveri, kas rotāja viņa galvu.

– Varbūt tu varētu piebremzēt un noņemt šo? – Ērnijs neuzkrītoši ierosināja.

«Mums nav laika apstāties: es apsolīju Dalijai, ka mēs visi kopā dzersim tēju pirms gulētiešanas.»

– Nu kā tu zini.

– Vai tu esi labi piesprādzējies?

– Vai jūs gatavojaties vēl vairāk paātrināt? – Ernijs piesardzīgi jautāja: Mercedes spidometrā ātruma rādītājs sasniedza divsimt kilometru stundā. «Ja tiksi pieķerts, jums tiks piemērots naudas sods.»

– Tas ir maz ticams: tuvākais ceļu policijas postenis atrodas gandrīz piecdesmit kilometru attālumā no šejienes, es pārbaudīju. – Toms brīvajā rokā apgrieza telefonu. – Kāpēc, jūsuprāt, es izvēlējos šo konkrēto maršrutu? Jūs patiešām varat to vadīt pēc sirds patikas.

– Tomēr es domāju, ka nav vērts vairāk paātrināt, ja nu vienīgi iemeslu dēļ…

Bet Toms neklausīja Ērniju, viņš kaut ko murmināja zem deguna, Ērnija šausmām, vecvelsiešu valodā, ar rādītājpirkstu aprakstot kādu sarežģītu spirāli gaisā.

Ērnijam par atvieglojumu nenotika tas, ko viņš gaidīja; Tomam, iespējams, kaut kas neizdevās: nenotika pilnīgi nekas maģisks. Tomēr Toms neizskatījās satraukts, gluži otrādi, viņš apmierināti pasmaidīja, skatīdamies kaut kur tālumā, it kā no uzacu apakšas.

Ērnijs saprata, ka ir kļūdījies: Tomam izdevās izveidot maģisku portālu tikai zināmā attālumā no automašīnas. Tagad kļuva skaidrs, ko Toms izdomājis – viņš grasījās burtiski ielidot portālā milzīgā ātrumā.

Ērnijs aizvēra acis, dziļi ievilka elpu un aizturēja elpu, ciešāk saspiežot guļošās draudzenes plecu.

Automašīnas dzinējs norūca, sasniedzot maksimālo ātrumu.

Pēkšņi dzinējs apstājās, un automašīna un tās pasažieri nokļuva bezsvara stāvoklī. Ērnijs pacēlās pāris centimetru attālumā no sēdekļa, to turēja drošības josta. Saldīgi tumši zilais gaiss ar mirdzumu bija viegls un patīkams, lai gan smaržoja pēc biezas miglas, kurā bija dedzināti vīraks.

Ņina miegā sirsnīgi iesmējās, spāniski izrunādama kādu dīvainu frāzi.

Toms atspiedās krēslā, noliekot kājas uz grīdas zem pedāļiem, it kā mēģinātu šūpoties.

– Nāc, palīdzi man mazliet!

Arī Ērnijs atliecās un saspringa. Mercedes iedarbināja un peldēja uz priekšu pa miglu.

Toms pēkšņi sāka dziedāt vecu dziesmu, ko arī Ērnijs labi zināja.

– Ak, es redzu tavu tēvu… – Toms pagriezās un piemiedza aci.

«Ak, es redzu, un māte un māsas ar brāļiem,» Ērnijs klusi pacēla.

– Ak, es redzu, kā mani senči pamostas katru.

– Viņi mani sauc.

– Un manam vārdam ir jānotiek blakus viņiem.

– Valhallas zālēs.

– Kur drosmīgie dzīvo mūžīgi… [1] – Toms un Ērnijs sinhroni pabeidza.

Tajā brīdī mašīna strauji sarāvās uz priekšu un Ērnijs, šķiet, bija iegrūsts ciešā gumijas šļūtenē, caur kuru viņa galva un pleci ar grūtībām varēja izspiesties. Brīdi vēlāk atgriezās parastās pasaules skaņas un dzinēja rūkoņa, kas darbojas līdz galam. Automašīna kā lidmašīna nolaidās uz asfalta un aizlidoja garām ceļu policijas postenim.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «Литрес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на Литрес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.