Edgars Auziņš
Spoku sargs

1. nodaļa

Es stāvēju ar spokainu zobenu gatavībā un gaidīju, kad radījums parādīsies, lūkodamies alas pustumsā. Drīz vien atskanēja viņas nagu čīkstēšana uz akmens grīdas un klusa rūkoņa. Smirdīga elpa piepildīja manu degunu. Viņa domāja, ka medī mani, bet bija otrādi. Es esmu mednieks, un viņa ir medījums.

– Ahaha! Protams, tieši Sirius dalībnieki izveidoja tik smirdīgu kaudzi. «Mēs paši sevi sūdījām, kad viņi izņēma laupījumu,» netālu atskanēja jautrā Naitingeila balss.

Patiesībā viņu sauc Vasja, bet visi viņu sauca par Lakstīgalu, jo viņš mīlēja svilpot un darīja to labi, skaļi.

Radījums pagriezās un ieskrēja alā, kura sašaurinājās tā, ka es nevarēju rāpot tālāk.

– Sasodīts! – dusmīgi nolamājos un metos tumsā.

Trīs lēcienos es viņu panācu un pagriezu savu burvju zobenu. Neglītā galva ripoja man pie kājām. Es nebūtu viņu redzējis tumsā, ja tās acis nebūtu zaļā gaismā.

Paņēmis liemeni aiz pakaļējās ķepas, vilku to uz izejas pusi. Man vajadzēja dabūt ārā no viņas krūtīm enerģijas recekli, ko sauc par plostu. Tieši viņam mēs pārceļamies uz Riftiem medīt.

– Lakstīgala, ja atkal medību laikā pārtrauksi klusumu, tu vairs nevarēsi svilpt. Līdz jaunu zobu iegūšanai. Sapratu? – es draudīgi teicu un nometu būtnes līķi zemē, apšļakstīdams viņa zābakus ar melnu šķidrumu, kas tecēja no viņa kakla.

– Ak! Piedod, man likās, ka mēs jau ejam,» viņš samiernieciski pacēla rokas.

Es izvilku no jostas dunci, iedūru to būtnes melnajā zvīņainajā ādā un iegriezu dziļu griezumu. Es uzreiz ieraudzīju plostu, jo tas dzirkstīja sarkanā ugunī. Uzmanīgi izņēmu un ievietoju nelielā termosam līdzīgā traukā.

– Šeit viss? Ejam ārā! – Vlads pavēlēja.

Viņš bija mūsu «Uzvarētāju» ģildes vadītājs, kuru viņš organizēja pavisam nesen un priecājās redzēt kādu atbilstošu burvi. Vēlējos iekļūt kādā no elites ģildēm, kas medīja «resnajos» Riftos, taču man bija zems rangs, tāpēc pagaidām nolēmu šeit krāt pieredzi un tajā pašā laikā censties ātri celt savu rangu un nopelnīt, lai arī maza, bet tomēr mana pirmā nauda.

Tiklīdz izgājām no Rifta, pretim steidzās Departamenta pārstāvis, vārgs, plikpauriņš ar caururbjošām acīm. Lai gan Rift bija bezmaksas, mums joprojām bija jāziņo par ražošanu.

Demonstrējām konteinerus ar plostiem un maisus ar iekšām un ādām. Vlads izvilka no kabatas nelielu dārgakmeni un iedeva to pārstāvim.

«Divdesmit grami, ne vairāk,» viņš noteica un atdeva akmeni.

Ja mums būtu jāmaksā procenti no ražošanas, kā tas tika darīts citos Riftos, tad par aptuveno svaru nevarētu būt runas. Gan ģildes vadītājam, gan pārstāvim noteikti būtu svari, taču tagad tam nebija nozīmes, jo viss, kas tika iegūts brīvajā Riftā, palika ģildei.

Visu laupījumu pārstāvis glītā rokrakstā pierakstīja uz īpašas veidlapas un iedeva Vladam. Viņš pārbaudīja, vai viss ir norādīts pareizi, un parakstīja to zemāk.

Pa ceļam uz staciju piestājām pie vietējā pircēja. Viņš novērtēja mūsu laupījumu simt četrdesmit rubļu apmērā. Saskaņā ar noteikumiem nauda tika sadalīta vienādi starp visiem ģildes dalībniekiem, tāpēc katrs saņēma divdesmit rubļus.

«Hmm, jā, šis Siriuss ļoti sabojā mūsu dzīvi,» Naitingeila aizkaitināti izdvesa.

Pārējie viņam piekrita. Fakts ir tāds, ka mūsu reģionā tikai mēs un Siriusa ģilde medījām brīvos Riftos. Lai Riftos uzkrātos resursi, tie uz kādu laiku tika aizzīmogoti. Nodaļā, kas bija atbildīga par Rifts, Sirius bija sava persona, kas nekavējoties izsniedza viņiem caurlaidi nākamajam atklātajam datumam. Tāpēc mēs bieži vien bijām pēdējie, kas iegāja Riftā, kas nozīmēja, ka mēs savācām tikai atlikušās drupatas pēc viņu medībām. Starp citu, Riftus nevar aizvērt, tikai iztīrīt, lai mūsu zemē neiekļūst briesmoņi.

Stacijā iekāpām vilcienā uz Maskavu. Ceļojumu uz Riftu un atpakaļ apmaksāja departaments, tāpēc mēs nekavējāmies paņemt dārgākās biļetes. Mēs ar Vladu dabūjām divvietīgu kupeju.

Kamēr izpakojām mantas, pie durvīm pieklauvēja.

«Nāc iekšā,» es atbildēju.

Uz sliekšņa parādījās slaids jauns diriģents tumši zilā kleitā.

– Kungi, vilciens atiet pēc piecām minūtēm. Kādi ieteikumi? – viņa jautāja un pasmaidīja.

– Protams, mīļā. «Atnesiet mums glāzi tējas un kaut ko saldu,» es teicu un paskatījos uz viņu tā, ka meitenes vaigi uzreiz nosarka.

– Ir citronu smalkmaizītes. Vai jūs? – viņa tikko dzirdami noteica, nolaižot acis.

Jā, jā, es zināju, ka ne visi var izturēt manu nekaunīgo, pētošo skatienu.

– Mēs būsim. «Atnes to,» es pavēlēju.

Meitene pamāja ar galvu un izskrēja no kupejas.

Kamēr gaidīju, kad diriģents atnesīs tēju, domāju, kam tērēt nopelnīto naudu. Es tūlīt nosūtīšu māsai un vectēvam desmit rubļus, un pārējos vajadzēs izstiept līdz nākamajam reidam Riftā.

«Vai jūs domājat, ka šomēnes tiks atvērts vēl kāds no Riftiem?» – jautāju domīgajam Vladam.

– Nezinu. «Viņi nekad neko nesaka iepriekš,» viņš paraustīja plecus un turpināja skatīties ārā pa logu.

Šodienas laupījums nevienu neiepriecināja, taču viņš kā ģildes vadītājs bija īpaši noraizējies, jo nevarēja pagriezt paisumu ar Siriusu.

– Varbūt vari mēģināt iegūt oranžo ranga piespēli Riftam? – es ierosināju.

– Kurš mums to iedos? – viņš pasmīnēja. «Neviens nevēlas būt atbildīgs, ja kaut kas notiek.»

«Tad mums kaut kas jāizlemj ar Siriusu.» Mēs pastāvīgi savācam lūžņus pēc tiem. Esmu pārliecināts, ka viņi katrs nopelnīja vismaz pāris simtus no šī Rifta.

«Tā ir taisnība, bet man nav nekādu sakaru ar departamentu, tāpēc es uzzinu par atklātajiem Riftiem vispārīgi… Pagaidiet, jūsu vectēvs tiesā ieņēma nozīmīgu amatu.» Varbūt viņam tur joprojām ir draugi? – viņš iedvesmojās.

– Kādas paziņas, ja jau trīsdesmit gadus ir pelnītā atpūtā? Nē, nē, es nevēlos vilkt vectēvu. Mums pašiem jādomā, kā tikt galā ar šo «Sīriusu».

Tobrīd pie durvīm atkal pieklauvēja, un diriģents ienāca iekšā ar paplāti, uz kuras stāvēja glāzes misiņa glāžu turētājos un grozs ar smalkmaizītēm.

Mēs paēdām un devāmies gulēt, lai nosnaustu. Ceļš uz Maskavu bija ne vairāk kā trīs stundas, un pēc iepriekšējās bezmiega nakts jutos noguris.

Pēc ierašanās pirmais, ko izdarīju, bija devos uz banku un iemaksāju vectēva kontā naudu. Mums bija vienošanās, ka neiešu katru reizi uz īpašumu. Tiesa, to mazo ciematiņu ar zemes gabalu diez vai varētu saukt par pilnvērtīgu īpašumu. Tomēr tas ir viss, kas palicis pēc tam, kad nomaksājām mana tēva parādus.

Es negribēju tērēt naudu par taksometru, tāpēc es devos uz akadēmiju. Ceļš bija garš, bet es nesteidzos. Šodien jau biju izlaidusi skolu, tāpēc līdz rītdienai biju brīva. Par laimi mūsu prāvests bija tik vecs un noguris vīrs, ka nepievērsa nekādu uzmanību nebūšanām. Viņu interesēja tikai pakāpe, kas studentiem jāsasniedz katra kursa beigās.

Iestājoties akadēmijā, studentam ap kaklu tika pakārts amulets, kas sākotnēji dega ar baltu uguni – balto rangu. Kad viņš ieguva maģiskas prasmes un palielināja savu spēku, amulets mainīja krāsu. Līdz pirmā kursa beigām studentiem bija jāsasniedz dzeltenā pakāpe, bet mans amulets mēneša laikā pēc apmācības sākuma iedegās ar dzeltenu uguni. Kā izrādās, tas notiek ļoti reti.

Vēlā vakarā iegāju akadēmijas ēkā un piegāju pie stenda ar grafiku. Rīt man būs ļoti darbīga diena. Pirmās garlaicīgas nodarbības klasē, un pēc tam mācieties izveidot spokainu vairogu. Tas man bija ļoti noderīgi, jo es biju vienīgais, kurš iekļuva Rifts bez bruņām. Man vienkārši tam nepietika naudas. Vienīgais, ko varēju atļauties, bija ādas ieliktņi ar plānām dzelzs plāksnēm iekšā.

Es pametu akadēmiju un devos uz universitātes pilsētiņu. Man nebija naudas privātmājai, tāpēc dzīvoju hostelī. Par laimi man iedeva atsevišķu istabu ar savu vannasistabu un nelielu virtuvi. Par personīgā kalpa algošanu nebija ne runas. Man tikko pietika naudas pārtikai un drēbēm.

Bijušais militārists strādāja hostelī par sētnieku, tāpēc kārtība bija viņa galvenā prioritāte. Kārtība ne tikai tīrības, bet arī uzvedības un izskata standartu ziņā. Mēs sapratāmies labi, bet viņš bija ļoti sašutis, kad biju spiesta izlaist nodarbības.

«Rodionov, jūs atkal nebijāt skolā,» skaļi teica sētnieks un neapmierināti pakratīja galvu, tiklīdz es iegāju kopmītnē.

– Ivan Gerasimovič, es tevi brīdināju, ka es došos ar ģildi uz Riftu.

– Ko tad? Brīvajā dienā jums jāiet gar Riftiem.

– Mēs neizvēlamies datumus. Tikai spēcīgas ģildes, piemēram, «Fury» vai «Mercury», var medīt jebkurā izdevīgā dienā,» es atbildēju un nogurusi iegrimu krēslā blakus viņa galdam.

– Nu, pastāsti man. Ko tu dabūji? – sargs mīkstināja un ar interesi skatījās manī.

– Nogalināja trīs radības. Tiesa, mītiņi tajos ir ļoti vāji. Pietiek pāris reizes uzlādēt lukturīti, un viss.

– Ko jūs gribējāt no bezmaksas Rifta? Vienalga, pienāks jūsu laiks. Es arī sāku no apakšas.

Vēl mazliet parunājāmies un es devos uz savu istabu, kas atradās trešajā stāvā. Es aizmirsu nopirkt pārtikas preces, tāpēc man bija jācep kartupeļi ar speķi. Tas izrādījās diezgan ēdams. Nomazgājusies un paēdusi sātīgas vakariņas, ielīstu zem segas un aizmigu.

Es atkal redzēju dīvainu sapni, kurā es biju imperators. Turklāt nevis Krievijas impērija, bet pilnīgi sveša zeme. Sapnis vienmēr bija tik krāsains, ka šķita, ka tas viss ir īsts. Turklāt es zināju visu, ko redzēju.

Es pamodos no skaļas mūzikas, ko sētniece spēlēja, lai pamodinātu skolēnus. Ja manam dekānam bija vienalga, vai es nāku studēt vai nē, sētnieks modri uzraudzīja apmeklējumu. Viņš apstaigāja visus četrus stāvus un klauvēja katrā istabā. Daudziem viņš par to nepatika, taču bijušajam militārpersonam tas nebija svešs.

Atgrūdusi miega paliekas, es piecēlos kājās un iegāju vannasistabā. Zem spēcīgām karsta ūdens straumēm es sīki atcerējos savu sapni. Es stāvēju kuģa priekšgalā un mudināju apkalpi. Par katru cenu man bija jāpanāk kuģi, kas tālumā satumstēja. Es zināju, ka uz tā kuģa ir mans ienaidnieks, kurš noteikti bija jānogalina. Šis sapnis, tāpat kā daudzi citi, šķita, liecināja par manu iepriekšējo dzīvi, kurā es nebiju nabaga students, kura tēvs zaudēja visus īpašumus, bet gan nezināmas valsts Lielais Imperators.

Es nevienam nestāstīju par saviem sapņiem, bet ar gadiem tie kļuva skaidrāki un skaidrāki. Varbūt man vienkārši ir bagāta iztēle, jo bērnībā es daudz lasīju vai tiešām redzēju kāda dzīvi. Katrā ziņā nolēmu nepievērst uzmanību un nevienam nestāstīt, lai nerastos lieki jautājumi.

Ātri pabrokastojis ar atlikušajiem kartupeļiem un nomazgājies ar rūgtu kafiju, izgāju no kopmītnes un devos uz akadēmiju. Akadēmijas ēka bija vienstāva un veidota kā gredzens. Tas ir, bija iespēja apbraukt visu akadēmiju pa apli un atgriezties iepriekšējā vietā.

Ringa centrā bija treniņu laukumi, pārklāti ar kupoliem, lai izvairītos no nevēlamām sekām iznīcināšanas un traumu veidā. Turklāt tie bija droši aizsargāti no laikapstākļiem, tāpēc āra aktivitātes neapstājās pat ziemā.

Ātri sasniedzu akadēmiju un pievienojos studentu straumei, kas pārvietojās pa plašo koridoru. Pie klases durvīm, kurā man bija stunda, es saskāros ar trešā kursa studentu Gorinu, kurš bildināja vienu no mana kursa meitenēm.

«Lizka, nevilcinies ilgāk, pretējā gadījumā es atradīšu kādu citu,» viņš rotaļīgi draudēja, bet viņa acis palika aukstas un dusmīgas.

«Es priecāšos,» viņa atbildēja un pagriezās pret logu.

Trešā kursa students acīmredzot nebija pieradis pie atteikumiem un tā vietā, lai dotos projām, sāka meklēt kādu, uz kuru izmest dusmas. Tajā brīdī es gāju viņam garām un pieskāros viņam ar plecu. Es to darīju ar nolūku. Viņš bija ļoti augstprātīgs un lepns, un jau no pirmās skolas dienas viņš nelaipni skatījās uz mani un mēģināja mani aizķert.

– Uh, skaties, kur tu ej, idiot! – Viņš uzliesmoja un gribēja iegrūst mani mugurā, bet es biju sardzē un noliecos uz sāniem.

Gorins nespēja pretoties un nokrita, sekojot rokai. Viņam par laimi priekšā stāvēja rakstāmgalds, uz kura viņš sabruka. Trešā kursa students acumirklī pielēca atpakaļ un saniknots pacēla roku, kurā jau bija uzliesmojusi uguns. Es tikai pasmaidīju un nicīgi paskatījos uz viņu. Tomēr katram gadījumam es gatavojos izveidot spokainu zobenu, kas varētu viegli atvairīt jebkuru burvju, atšķirībā no parastā zobena.

Tomēr Gorina tēvs bija viens no imperatora padomniekiem, tāpēc viņa dēls varēja tikt vaļā no uzbrukuma akadēmijā, kas bija stingri aizliegts, draudot izraidīšanai.

– Beidz! Ko tu sev atļauj? – atskanēja skolotājas pērkons bass.

Pietvīkusī Gorins pasmaidīja, pagriezās pret viņu un paslēpa roku aiz muguras.

– Viss kārtībā, Eduard Valentinovič. Mēs tikai runājām.

«Es iesaku jums sakārtot lietas ārpus akadēmijas,» skolotājs teica mierīgā balsī, atpazinot studentu.

Gorins pamāja ar galvu un, uzmetis manī dusmīgu skatienu, pameta publiku. Es zināju, ka viņš ir bīstams pretinieks, taču tas mani nebiedēja, bet, gluži pretēji, iedrošināja. Es tikai gribēju notriekt viņa augstprātību!

Es apsēdos pie aizmugurējā galda un sāku zīmēt zem Eduarda Valentinoviča vienmuļās balss. Veidojot spoku ieroci, bija nepieciešams to vizualizēt ļoti detalizēti, tāpēc es izvēlējos vispirms domāt un zīmēt, bet pēc tam to izveidot. Šodien man ir praktiska nodarbība par vairoga veidošanu. Tā es sāku zīmēt.

Šīs interesantās aktivitātes laikā es pat nepamanīju, kā bija pagājušas divas stundas. Kad noskanēja zvans, manā piezīmju grāmatiņā bija vairogs ar manas dzimtas ģerboni. Es pat nevarēju noticēt, ka Rodionovu ģimene kādreiz bija bagāta un cienījama. Tagad bijām tik nabagi, ka taupījām uz visu.

Ieliku piezīmju grāmatiņu jakas kabatā un izgāju koridorā. Man uzreiz tuvojās divi cilvēki. Viens no viņiem bija Gorins.

– Ei, Rodionov, vai tu esi galīgi zaudējis ožu? Aizmirsi, kas es esmu un kas esi tu? Viņa sejā atkal parādījās nicinājums.

Manas dūres neviļus savilkās, bet es zināju, ka tas viņam nāks tikai par labu. Tāpēc viņš ilgu laiku izdvesa un atbildēja:

«Man nav atmiņas problēmu, tāpēc es lieliski atceros, ka tu esi sasodīts nelietis,» es smaidot atbildēju.

«Kas,» viņš rūca, un viņa roka atkal uzliesmoja.

Otrais, kurš bija viņa sešnieks, uzreiz nostājās starp mums un ieteica:

– Varbūt duelis?

Gorins pamāja ar galvu, atkāpās un, ar skatienu caururbdams mani, caur zobiem nomurmināja:

– Rodionov, es izaicinu tevi uz dueli.

– Lieliski! Es ilgi gaidīju iespēju iesist tev pa seju,» es nopriecājos.

«Vai jūs domājat, ka mēs cīnāmies ar dūrēm kā daži parastie cilvēki?» Vai tu esi izkritis no prāta? – viņš bija sašutis.

– Jā. Šovakar deviņos vakarā zem kupola numur trīs. Pārliecinieties, ka neesat nokavējis.

«Es jūs nogalināšu ar kailām rokām un pēc tam kremēšu uz vietas,» viņš piedraudēja, pagriezās un gāja pa gaiteni, pastumdams malā studentus.

Pēc pusstundas sākās mana praktiskā stunda, tāpēc devos uz kafejnīcu. Studentu ēdnīca man bija glābiņš, jo man nepatika gatavot. Piektdien bieži paņēmu kotlešu un pīrāgu maisu, lai pietiktu visai nedēļas nogalei.

Kad es apsēdos pie galda ar ēdiena paplāti, Lisa man tuvojās, un Gorins tuvojās viņai.

– Kostja, nejaucies ar viņu. Jūs zināt, kas ir viņa tēvs. «Tie var sabojāt tavu dzīvi,» viņa klusi sacīja, skatoties apkārt.

«Būtu ko sabojāt,» es pasmīnēju, iemaisot skābo krējumu biezajā borššā.

– Bet es par tevi uztraucos…

«Viss būs labi,» es viņu pārtraucu. «Kādam ir jāpaskaidro šim tītaram, kas viņš patiesībā ir.» Es nedomāju, ka viņš kādreiz varētu mani sasniegt. Starp citu, kur tu uzzināji par dueli?

«Es slēpos aiz durvīm un noklausījos jūsu sarunu,» viņa atzina. – Tas viss ir manis dēļ, vai ne?

– Nē. Tas jau sen prasās, bet tagad ir parādījies tik labs iemesls. Tas ir grēks neizmantot priekšrocības,» es viņai piemiedzu aci un sāku ēst.

Liza nopūtās, bet vairs necentās viņu atrunāt un, atkal ar bažām uzlūkojusi mani, atgriezās pie draugiem. Es gandrīz nesaņēmu acis, sakot, ka viņai ar to nav nekāda sakara. Man viņa patika, un es redzēju, kā viņu apgrūtināja šī idiota sabiedrība, tāpēc pēc uzvaras noteikti pabrīdināšu, ka nevajag vajāt meiteni. Bet, pirmkārt, man nepatika tas, ka Gorins un viņa draugi iedomājās sevi labāk par mani. Man ir arī grāfa tituls, lai gan tagad es to drīzāk slēpu, jo neatbilstu tam. Virkne nelaimju noveda mūs līdz nabadzībai.

Pabeidzu pusdienas un devos uz treniņu laukumiem. Mans skolotājs bija jaunais un enerģiskais Efims Prohorovičs. Viņš vienmēr bija pozitīvs un sveicināja mani ar smaidu.

– Kostja, tu esi vesels! Vai esat gatavs darbam un aizsardzībai? – Viņš pastiepa roku uz rokasspiedienu.

– Labdien, Efim Prohorovič. Esmu gatavs un pat jau zinu, kādu vairogu šodien taisīšu,» es stingri paspiedu viņa roku.

«Parādi man,» viņš pamāja.

Trīs stundas trenējos veidot vairogu, bet tas tik un tā ļoti atšķīrās no tā, ko biju iecerējis. Pirmkārt, tas bija uz pusi mazāks. Otrkārt, tas ir pilnīgi trausls. Pietika ar diviem skolotāja sitieniem, lai viņš pazustu.

«Tas, ka jums izdevās to izveidot, jau ir liels sasniegums.» Laika gaitā jūs iemācīsities pareizi sadalīt savu enerģiju. Bet tavs zobens izrādās izcils. Cik sitienus tas var izturēt?

– Pagaidām desmit. Taču atpūtai nepieciešams daudz mazāk laika.

Mēs atvadījāmies un es devos uz tuvāko pārtikas veikalu, kas atradās pāri ielai no akadēmijas. Nopirkusi nepieciešamākās lietas, ar nožēlu atzīmēju, ka naudas palicis pavisam maz. Steidzami vajadzēja izdomāt, kur vēl papildus nopelnīt.

Es izvilku telefonu un sazvanīju Vladu.

– Sveiks, Kostja! Jūs piezvanījāt laicīgi. Atveras kārtējais Rifts un izskatās, ka šoreiz ienāksim pirmie,» sadzirdēju līksmo ģildes vadītāja balsi.

– Lieliski jaunumi! Kur un kad? – Mani iedvesmoja.

– Nākamajā otrdienā pie Voroņežas.

Man bija žēl, ka atkal kavēju nodarbības, bet nauda bija svarīgāka. Sarunājām piezvanīt tuvāk randiņam un atvadījāmies.

Paēdusi sātīgas vakariņas, izgāju no hosteļa un devos uz treniņu laukumiem. Kad tuvojos trešajam treniņlaukumam, biju pārsteigts par klusumu. Man šķita, ka Gorins noteikti sauks visu savu svītu, bet tikai dažas tumšas figūras uz priekšu.

Tiklīdz es šķērsoju treniņu laukuma robežas, ieslēdzās kupols un līdz ar to arī apgaismojums.

«Rodionov, man likās, ka tu sāc,» Gorins sacīja un iededzināja uguni rokā.

«Es nezināju, ka tu spēj domāt,» es pasmaidīju. «Bet vienošanās balstījās uz dūrēm, tāpēc dzēsiet uguni.»

Šajā laikā mani aplenca vēl trīs studenti. Pēc viņu sejām bija skaidrs, ka viņi bija ieradušies ne tikai uzmundrināt savu biedru.

– Duelis, Rodionov, ir par aristokrātiju, un tu tāds neesi. Tāpēc jūs to saņemsiet tā, kā jūs ciema iedzīvotāji var tikai saprast. «Mēs jums noorganizēsim tumšu,» Gorins dusmīgi sacīja un pirmais uzbruka.

2. nodaļa

Gorins pamāja ar roku, un uguns bumba lidoja man pretī. Es pielēcu malā un izveidoju zobenu. Šajā laikā pārējie man uzbruka. Kāds sūtīja uz mani ledus bultas, kāds mēģināja sist ar pātagu, kas izgatavots no degoša vīnogulāja, kāds sita ar gaisa dūri.

Pēc tēva uzstājības jau no agras bērnības nodarbojos ar paukošanu, tāpēc uzbrukumu viegli atvairīju, bet pats ar zobenu neuzbruku. Nolēmu, ka duelis notiks pēc maniem noteikumiem. Neatkarīgi no tā, vai Gorins to vēlas vai nē. Tāpēc viņš ar zobenu atvairīja vēl vienu bultu un metās pie ūdens maga. Viņš to negaidīja un pat nereaģēja. Cik vien varēju, iesitu viņam ar dūri pa degunu. Students kliedzot nokrita uz grīdas un satvēra viņa seju. Asinis tecēja pa kaklu, izmērcēdams viņa dārgo kreklu.

Pārējie bija pārsteigti par manu nekaunību, jo domāja, ka es bēgšu un necīšos. Es izmantoju klusumu un iesitu pa zarnām augu burvim, kuram no plaukstas izlīda degoši vīnogulāji, kuru sula, saskaroties ar ādu, parasti atstāja lielas tulznas. Burvis noliecās un, elsdams gaisu, nokrita sānis.

– Sit viņu! – Gorins skarbi iesaucās un apmētāja mani ar ugunsbumbām.

Fantoma zobens bija gandrīz pazudis, tāpēc man bija jārīkojas ātri. Es netērēju laiku gaisa saliektājam un nekavējoties metos uz Gorinu. Viņš mani sagaidīja ar dusmām sagrozītu seju un dedzinošām rokām. Es tik tikko paguvu nogāzties uz sāniem no degošas dūres sitiena, pirms otrs gandrīz skāra manu ķermeni.

«Au, izskatās, ka kāds ir dusmīgs,» es pasmaidīju, izvairoties no viņa sitieniem.

«Es tevi tik un tā paņemšu, stulbi.» «Neviens ārsts nevar jūs izārstēt,» viņš teica, smagi elpodams.

Acīmredzot viņš neaprēķināja savus spēkus, kad meta uz mani ar ugunsbumbām, tāpēc tagad viņš ar grūtībām varēja savilkt dūres. Tobrīd viņa rokaspuisis, gaisa locītājs, nolēma man sist no aizmugures, bet es laikus satvēru vēju un vienkārši nogāzos. Gaisa dūre pārlidoja man pāri un trāpīja Gorinam pa seju. Viņš ievaidējās un bez samaņas nokrita uz grīdas.

– Žeņa, piedod! Es nejauši! – gaisa pavēlnieks piesteidzās pie viņa un sāka viņu kratīt, cenšoties vest pie prāta.

«Kādi idioti,» es pasmaidīju un izslēdzu kupolu.

Kad manas acis pielāgojās pustumsai, es redzēju Lizu smaidām. Izrādās, viņa visu šo laiku bija vērojusi dueli. Ja šo bakhanāliju tā var nosaukt. Bet viņa nebija viena. Jefims Prohorovičs stāvēja viņai blakus. Atšķirībā no meitenes viņš nesmaidīja, bet tieši otrādi – bija dusmīgs.

– Kā man tas jāsaprot? – viņš bargi jautāja.

«Mums bija dažas nelielas domstarpības, kuras mēs atrisinājām,» es atbildēju.

– Nelielas nesaskaņas? Četri par vienu? Es to tā neatstāšu.

Saspiedis lūpas un saraucis pieri, viņš gāja man garām uz treniņu laukumu, kur Gorins jau bija atjēdzies un tagad juta seju. Es gribēju mēģināt viņu atrunāt no iesaistīšanās, bet tad nolēmu, ka viņi to ir pelnījuši. Ļaujiet viņiem pašiem to izdomāt.

– Gorin, es pieprasu paskaidrojumu⁈ Ko tu šeit esi izdarījis? – dzirdēju no aizmugures Efima Prohoroviča balsi.

– Viņš pats to prasīja. «Viņš iedomājas sevi par mums līdzvērtīgu,» Gorins ierunājās.

Izskatās, ka gaisa dūre viņam tomēr izsita pāris zobus.

– Rīt no rīta gaidīšu jūs pie rektora.

Es negaidīju procesu, bet, satvēris Lizu aiz elkoņa, vedu viņu uz izeju un jautāju:

– Kāpēc tu teici skolotājai?

– Kā es nevarēju pateikt, vai pazīstu šo cilvēku? Viņš ir negodīgs un zemisks. «Es jutu, ka viņš sarīkos kādu triku,» viņa atbildēja.

– Nu redzi, ka viņš pats cieta.

– Jā. Un es par to ļoti priecājos. Es ceru, ka viņš mūs tagad atstās.

«Es neesmu pārliecināts,» es klusi atbildēju.

Liza Zakharova bija no turīgas ģimenes, tāpēc viņa dzīvoja divstāvu kotedžā ar divām kalponēm un sargu pie ieejas. Viņas radinieki nodarbojās ar vērtīgu zivju sugu audzēšanu un vadīja vairākus jūras velšu restorānus. Pagājušajā mēnesī viņai vienā no restorāniem bija dzimšanas diena, uz kuru viņa arī mani uzaicināja, bet es atteicos, aizbildinoties ar to, ka esmu aizņemts. Patiesībā man vienkārši nebija naudas dāvanai, un es negribēju iet ar tukšām rokām.

Aizvedusi meiteni mājās, devos uz hosteli. Kad es uzkāpu uz savu stāvu, es saskrējos ar savu klasesbiedru Volodju Belogrivovu. Viņš bija tik tievs un garš, ka es nebūtu pārsteigts, ja kāds tumsā viņu būtu sajaucis ar laternas stabu.

«Kostjan, nāc man līdzi,» viņš ieelpoja dūmus.

– Kur?

– Vitaļikam. Tā ir viņa dzimšanas diena. Mēs svinam.

– Ir neērti būt tukšām rokām.

– Aiziet! Viņš jau ilgu laiku guļ. Ir puse no mūsu kursa, un šie cāļi ir savākti, jūs šūpojaties, «viņš iesita ar pirkstiem un pasmaidīja.

«Labi, iesim… Ne uz ilgu laiku,» es pamāju, lai gan man nebija ne mazākās nojausmas, kā tik daudz cilvēku var satilpt vienā telpā.

Es kļūdījos par istabu. Svinības notika tieši gaitenī. Skolēni uzklāja trīs galdus un uz tiem izklāja dzērienus un uzkodas. Bija tikai daži krēsli, uz kuriem sēdēja meitenes. Pārējie svinētāji vienkārši stāvēja atspiedušies pret sienu. No kāda istabas atskanēja enerģiska mūzika, pie kuras raustījās vairāki tipiski puiši.

– Ah-ah-ah, Kostja! Sveiki! Nāciet pie mums! – mans istabas biedrs Ņikita pamāja ar roku.

– Kā tad sargs tevi vēl nav izkliedējis? – jautāju, kad paspiedu roku visiem, ko pazinu.

– Vitālija – labi darīts! Viņš zina, kā risināt sarunas! – Ņikita paskaidroja, kliedzot pāri mūzikai.

Viņi uzreiz atrada man tīru krūzi un piepildīja to ar stipru zeltainu dzērienu. Es iedzēru ilgu malku un jutu, kā siltums izplatās pa manu ķermeni. Pēc pāris dzērieniem es sasniedzu vēlamo stāvokli un izklaidējos ar visiem.

Es ierados savā istabā pēc pusnakts. Lai arī daudz dzēru, tomēr jutos labi. Man pat bija jāvelk divi no viņiem uz istabām, jo viņi nevarēja pakustināt kājas. Ņikita nāca pats, bet turējās pie sienas, lai nenokristu. Īsāk sakot, jautrība bija lieliska!

Kad es aizmigu, es atcerējos Lizu un Gorinu. Ja es būtu zinājis, ka viņu apgrūtina viņa kompānija, es būtu pagrūdis Gorinu daudz agrāk, bet viņa to neizrādīja. Tagad bija skaidrs, ka baidoties no sekām. Neatkarīgi no tā, cik bagāta būtu viņas ģimene un kad Gorinas tēvs ir imperatora padomnieks, viņi joprojām nevarēs konkurēt. Interesanti, ko rektors lems pēc šodienas bardakas? Ceru, ka viņš izslēgs Gorinu no akadēmijas. Viņa paša labā.

Nākamajā rītā es jutos labi. Kas bija pārsteidzoši, ņemot vērā, cik daudz es dzēru. Vitāliks droši vien iztērēja daudz naudas un iegādājās kvalitatīvu alkoholu. Man būs viņam kaut kas jāiedod. Vismaz pudele laba vīna… Kad parādīsies nauda.

Izdzēru karstu šķīstošo kafiju, paēdu galda pīrāgu un devos mācīties. Šorīt bija praktiskās nodarbības, par kurām ļoti priecājos, jo uzskatīju, ka teorētiskās mācības nevienam neder, tā ir tikai laika tērēšana. Bez prakses viss tiek aizmirsts, tāpēc es parasti pat neatcerējos, ko viņi mums teica pagājušajā nedēļā. Ja godīgi, mani interesēja tikai maģija. Neviena vēsture vai filozofija nevarētu mani aizraut vairāk kā fantoma ieroči un bruņas. Ar katru klasi man radās pārliecība, ka esmu izvēlējies pareizo nodaļu.

Efims Prohorovičs, kā parasti, bija labā noskaņojumā.

– Nu, Kostja, šodien mēs atkal mēģināsim izveidot vairogu, kuru jūs izdomājāt?

– Protams… Kas notika ar Gorinu?

Tā vietā, lai atbildētu, skolotājs pamāja uz kaimiņu poligonu. Paskatījos vērīgāk un redzēju, ka Gorins tur trenējas.

– Vai jūs jau esat apmeklējis rektoru?

– Un mēs to nedarīsim. Vladimirs Borisovičs teica, ka jums un man jāaizmirst par to, kas notika pagājušajā naktī,» atbildēja Efims Prohorovičs un saknieba lūpas. No labā garastāvokļa nepalika ne pēdas.

– Tātad rektors nevēlas stāties pretī Gorinu ģimenei? Nu tas bija gaidāms.

– Tikai nejaucies ar viņu.

Es neatbildēju. Atkal tas stulbs padoms – neiesaisties. Kā jūs varat nejaukties ar viņu, ja viņš ir kā acis? Kā akmentiņš kurpē? Tāpat kā skropsta zem plakstiņa? Nē, viņš joprojām dejos ar mani. Viss, kas jums jādara, ir jāgaida iemesls, un tad jūs varat baudīt sprādzienu. Es nezinu, kāpēc, bet viņš mani aizkaitināja līdz zobu griešanai. Tomēr tāpat kā es.

Šodien vairogs izrādījās daudz stabilāks un izturēja pat sešus sitienus. Tiesa, palielināt tā izmēru nebija iespējams. Visbeidzot, Efims Prohorovičs un es cīnījāmies ar spokainiem zobeniem.

Kad nodarbības beidzās, es pametu treniņu laukumu un gandrīz sadūrās ar Gorinu. Pēc vakardienas viņam bija pietūkis vaigs un zils zods.

– Sveiks, Gorin! – es pasmaidīju. – Turpināsim jautrību, vai arī tu esi zvērējis ar mani sazināties?

«Klausieties šeit, necilvēks,» viņš draudīgi nočukstēja. Tomēr man tas nešķita, un viņš zaudēja vairākus zobus. – Jūs vairs neesat iedzīvotājs. Drīz, pavisam drīz tu sekosi savam tēvam.

– Ko tu teici? Ko tu zini par manu tēvu? – es pietvīku.

Tas notika katru reizi, kad kāds par viņu neglaimojoši runāja. Jā, viņš mūs pazudināja, bet kādreiz bija pavisam cits cilvēks.

«Ko tu dzirdēji, spridzinātājs pašnāvnieks,» Gorins savilka lūpas, atklājot nesaskaņotu apakšējo zobu rindu.

Es jau biju savilkusi dūrē, lai turpat viņam pasniegtu stundu, bet tad man blakus parādījās Efims Prohorovičs.

«Izklīstieties un turieties tālāk viens no otra,» viņš teica un bargi paskatījās uz Gorinu.

Viņš paraustīja plecus un devās uz akadēmijas ēku. Skolotājs smagi nopūtās un, ātri uzmetot man skatienu, piesauca skolēnu, ar kuru viņam bija nākamā stunda.

Nākamās divas dienas es cītīgi mācījos un uzņēmos papildu uzdevumus, lai kompensētu kavējumus. Šajā laikā es Gorinu redzēju tikai divas reizes, un abas reizes viņš izlikās mani nemanām. Varbūt viņi runāja ar viņu un brīdināja, ka nākamreiz viņš tiks izmests no akadēmijas. Vai varbūt viņš pats saprata, ka esmu viņam par grūtu. Viņam vairs nebija vismaz divu zobu. Lai gan es nedomāju, ka viņš ilgi paliks bez zobiem. Visticamāk, viņi jau viņam tos taisa.

Piektdienas vakarā es ar Lizu gāju no treniņu laukumiem uz universitātes pilsētiņu.

«Šodien es pirmo reizi dabūju dunci, vai varat iedomāties!» – viņa entuziastiski paziņoja.

– Labi padarīts! Es arī biju priecīgs, kad veidoju zobenu. Tiesa, tas vairāk līdzinājās zobenam un pazuda uzreiz, tiklīdz gribēju tam trāpīt, bet tad ar katru reizi tas kļuva lielāks un stiprāks.

«Jūs esat visizplatītākais maģijā mūsu kursā.» Kāds ir tavs noslēpums?

– Man nav noslēpumu. Es vienkārši esmu ļoti talantīgs,» es lepni pacēlu galvu.

– Jā. Un arī ļoti pieticīgs.

Mēs smējāmies.

Kad mēs pagriezāmies ap stūri, viņas māja parādījās redzeslokā. Gar vārtiem gāja apsargs un neizpratnē skatījās uz garāmejošajiem studentiem.

– Viņš sargā māju vai tu? – es pasmaidīju.

«Man vajadzētu, bet es izraisīju tādu skandālu, ka viņam bija jāatsakās no domas man sekot visur.»

«Vai tas nav tas, par ko viņam maksā?»

– Par to, bet es nevēlos, lai viņš man seko. Tas vienkārši atbaida visus. Labāk stāvēt uz vārtiem. Un mēs sakām manam tēvam, ka mēs vienmēr esam kopā, kad izeju no mājas.

– Tas ir skaidrs. Starp citu, vai Gorins ir atpalicis? – jautāju, kad apstājāmies pie viņas mājas.

Liza paskatījās apkārt un nodrebēja.

– Jā, bet es joprojām nevaru nomierināties, un man šķiet, ka viņš ir kaut kur tuvumā.

– Tad ej ar miesassargu. Tādā veidā būs drošāk. No tādiem maziem ļauniem cilvēkiem kā Gorins var sagaidīt visu, ko vien vēlies. Es nebrīnītos, ja viņš rīkosies viltīgi.

– Esi uzmanīgs arī.

Mēs atvadījāmies un es devos uz kopmītnes pusi. Rīt no rīta plānoju doties uz muižu un pārbaudīt, kā dzīvo mana māsa un vectēvs. Patiesībā īpašums ienesa nelielus ienākumus, bet visa nauda tika Dašai. Mēs ar vectēvu nevēlējāmies, lai viņu uzskatītu par pūru, tāpēc daļu naudas atlikām viņas turpmākajai dzīvei, bet pārējo – guvernantei un skolotājiem. Viņa bija gudra un nopietna meitene pēc saviem gadiem, tāpēc viņa bija ļoti kāra pēc zināšanām. Nesen viņa sāka interesēties par glezniecību un daudz laika pavadīja pie molberta kopā ar savu mākslas skolotāju. Turklāt viņa studēja visas fundamentālās zinātnes un sapņoja kļūt par ārstu un izgudrot nemirstības eliksīru.

Piegāju pie savas istabas durvīm un jau biju ielikusi atslēgu, kad Ņikita izskrēja no blakus istabas.

– Kostja! – viņš iesaucās.

Bija skaidrs, ka viņš par kaut ko ir sajūsmā.

– Kas?

– Apciemo mani. «Es gribu jums kaut ko parādīt,» viņš pamāja un atstāja durvis plaši atvērtas.

Es iegāju viņa istabā un atspiedos pret durvju rāmi.

«Labāk apsēdieties,» viņš brīdināja.

– Viss kārtībā, es pagaidīšu. Parādi man, kas tev tur ir.

Ņikita nozīmīgi paskatījās uz mani un izvilka no krekla apakšas savu amuletu. Tas spīdēja oranžā krāsā.

– Vai esi paaugstinājis savu rangu? Apsveicam!

Patiesībā tajā nebija nekā dīvaina, jo Ņikita jau mācījās ceturtajā kursā. Vienkārši visu šo laiku viņš nevarēja pacelties augstāk par dzelteno pakāpi un jau sāka uztraukties, ka arī viņa maģija ir apstājusies, kā tas bija ar Vladu un Naitingeilu. Neviens nezināja nepārvaramā sliekšņa iemeslu, bet tas notika reizēm.

«Pats tikai pirms pāris minūtēm pamanīju, ka amulets ir mainījis krāsu. Šodien praksē atdevu visu un radīju ledainu viesuli. Tas man atnesa nākamo pakāpi,» Ņikita vienkārši staroja no laimes un skatījās uz savu amuletu ar pielūgsmi.

«Es vēlos, lai es varētu pacelties augstāk un pievienoties labākai ģildei.» Citādi zemākajos Riftos dzīvo tikai sīkumi.

– Nu tā jau ir nekaunība! «Otrā kursa beigās es paaugstinājos līdz dzeltenajam līmenim, un jūs tikko sākāt mācīties, un jūs jau mirdzat dzeltenā krāsā,» viņš nomurmināja, bet nekavējoties mīkstināja un paslēpa amuletu zem krekla. – Svinēsim labāk.

– Iesim. Kur mēs iesim?

– Kā uz kurieni? Uz manu mīļāko vietu,» viņš uzmeta jaku pār pleciem.

«Es šaubos, ka viņi mūs tur ielaidīs pēc pēdējās cīņas,» es pasmaidīju, atceroties, kā pirms divām nedēļām mēs cīnījāmies ar Gorina sešniekiem. Viņi bija pieci un mēs divi, bet viņi aizbēga piekauti. Starp citu, es noķēru vienu no viņiem un piespiedu viņam samaksāt par saplīsušajiem traukiem.

«Viņi mani ielaidīs, viņi nekur nebrauks.» Mēs nebijām pirmie, kas sāka.

Mēs izgājām uz ielas un, pacēluši apkakles, lai glābtos no lietus, devāmies uz ceļa pusi.

Akadēmija atradās pilsētas iekšienē, bet to ieskauj augsts mūris ar četrām izejām. Apsarga pie vārtiem nebija, bet svešinieks bez īpašas atļaujas nevarēja iekļūt teritorijā. Uzņemot mācībās, visiem studentiem uz rokas tika uzlikts maģisks zīmogs, ar kuru mēs izgājām cauri vārtiem.

Uz ceļa mūs jau gaidīja taksometrs. Uz krogu varēja aiziet kājām, bet laiks bija nejauks. Tas ir saprotams, rudens valdīja pilnā spēkā.

Apsargi pie kroga ieejas mūs atpazina, bet par kautiņu neteica ne vārda, tāpēc atviegloti uzelpojām, iegājām dziļāk ēkā un apsēdāmies pie sienas. No šīs vietas bija skaidri redzama visa zāle, kas jau bija sākusi pildīties. Mums abiem bija maz naudas, tāpēc izdzērām glāzi alus un ēdām sālītus riekstus.

– Paskaties, vai tas nav Gorins? – Ņikita pamāja kompānijai, meklēdama, kur apsēsties.

Paskatījos tuvāk un pamāju.

– Viņš. Izskatās, ka šodien kautiņš vairs nebūs.

Viņi arī mūs ieraudzīja, bet tā vietā, lai ierastos un mēģinātu mūs sāpināt, viņi vienkārši apsēdās pie liela galda un izlikās, ka nekas nav noticis.

– Nesapratu. Vai man pašam tas būs jāizdomā? – Ņikita bija sašutis.

Es neatbildēju. Gorins nepārprotami kaut ko izdomāja, bet es vēl nesapratu, ko tieši.

Kad paēdām un izdzērām visu, ko pasūtījām, atkal izsaucām taksi un devāmies ārā. Kad pagājām garām galdiņam, pie kura sēdēja Gorins un viņa rokaspuiši, es pamanīju, cik viņi ir saspringti.

Nogurušais Ņikita nespēja savaldīties un sveicināja visu krogu:

– Sveiki, idioti!

Viņi pielēca no savām vietām, bet Gorins ar plaukstu atsitās pret galdu, un jaunieši atkāpās savās vietās. Tas, ka viņi nekrita uz provokāciju, liecināja, ka šeit nepārprotami ir kaut kas neticams.

Atgriezāmies hostelī un, atvadījušies, devāmies uz savām istabām.

Īpašumu varēja sasniegt tikai ar automašīnu. Taču izbraukšana ar taksometru ārpus pilsētas bija ļoti dārga, vismaz man, tāpēc nākamajā rītā man bija jābrauc ar vilcienu uz staciju Dubkino ciematā un no turienes jāiet trīs kilometrus līdz muižai.

Laika apstākļi pasliktinājās vēl vairāk. Pacēlās vējš un lija smalks, vēss lietus. Koki stāvēja kaili, zāle nokalta un nokrita zemē. Bija sajūta, ka tuvojas ziema. Ar nožēlu atzīmēju, ka zābaki ir tik vāji, ka laiž cauri ūdeni, tāpēc, tiklīdz no asfaltētā ceļa izkāpu uz lauku ceļa, kājas uzreiz kļuva slapjas.

Kad es sasniedzu muižas vārtus, es biju slapjš līdz apakšbiksēm. Iebāzusi roku starp greznajiem vārtu rakstiem, es atrāvu aizbīdni un iegāju pagalmā. Pirms mātes nāves mans tēvs bieži medīja, tāpēc muižā bija medību suņi, kas visus pagalmā ienākušos sagaidīja ar skaļām rejām. Tagad mani sagaidīja sāpīgs klusums. Kā lietas ir mainījušās.

Piegāju uz lieveņa un pieklauvēju pie durvīm. Man nebija ilgi jāgaida, bet durvis atvēra nepazīstama un diezgan pievilcīga meitene.

– Ko tu redzi? – viņa bargi jautāja un skatījās uz mani augšā un lejā.

Varu iedomāties, ko viņa redzēja: es no aukstuma visu laiku drebēju, mani slapjie mati karājās lāstekās no manas pieres, manas kurpes bija noklātas ar biezu dubļu kārtu.

– Vai Daša ir mājās? – Es nez kāpēc samulsu.

Lai gan bija skaidrs, kāpēc. Meitene ir ne tikai skaista, bet arī ļoti ēstgribu: sulīgas krūtis, tievs viduklis un noapaļoti gurni, pārklāti ar pelēku kleitu.

– Kāpēc tev vajag Dašu? Manuprāt, tu neesi viņai īstais vecums,» viņa mēģināja aizcirst durvis, bet man izdevās pielikt kāju.

Aiz sašutuma viņa sāka klusībā vērt vaļā muti un iepleta acis, nebeidzot mēģināt aizvērt durvis manā sejā.

– Tu pārprati. «Es esmu viņas brālis,» es centos pasmaidīt, bet aukstuma dēļ manas lūpas bija grūti paklausīt.

«Brālis?» Konstantīns?

– Jā, tas esmu es.

Šajā laikā uz parketa atskanēja papēžu klikšķis un parādījās Daša. Sākumā viņa bija pārsteigta, bet pēc tam iekliedzās tik skaļi, ka logu stikls brīnumainā kārtā izdzīvoja.

– Kostja! Bija ieradies!

Daša pieskrēja, cieši apskāva mani, bet uzreiz atvilka.

– Tu esi slapjš. «Nāc ātri, pretējā gadījumā jūs saaukstēsit,» viņa steidzīgi teica, satvēra manu roku un vilka mani sev līdzi. – Starp citu, satiec mani. Šī ir mana jaunā guvernante Marija Iļjiņična.

Šoreiz bija meitenes kārta būt apmulsušai un bailīgai. Viņa nosarka un, viegli paklanīdamās, tikko dzirdamā balsī teica:

– Es lūdzu piedošanu, jūsu ekselence. Es nezināju, ka tu nāksi.

– Nevajag atvainoties. Man vajadzēja sevi iepazīstināt uzreiz. «Mēs vēl neesam tikušies,» es samiernieciski atbildēju.

Guvernante atkal nedaudz paklanījās, pagriezās un ātri devās uz tēva kabinetu, kur tagad mācījās Daša.

– Nedusmojies uz viņu. «Viņa ir laba,» Daša teica, palīdzot man novilkt slapjo mēteli.

– ES neesmu dusmīgs. Kur ir vectēvs? – jautāju un ieskatījos ēdamistabā, bet tā bija tukša.

– Esmu slims. Tagad viņš apguļas un dzer zāles.

Pirmkārt, es uzgāju otrajā stāvā uz savu istabu un pārģērbos, un tad pieklauvēju pie vectēva durvīm.

«Nāc iekšā,» atskanēja pazīstama balss.

Es iegāju un ieraudzīju savu vectēvu ietītu adītā vilnas segā. Viņš bija zaudējis diezgan daudz svara un kļuva noguris.

– Kostja? Kaut kas notika? «viņš aizsmacis jautāja un mēģināja piecelties, bet es ātri piegāju viņam klāt un uzliku roku uz viņa pleca.

– Sveiks, vectēv. Apgulies, necelies. Es tikko nolēmu tevi apciemot. Nenācu vairāk par mēnesi.

– Tas ir labi. Tā kā es saslimis ar kādu infekciju, tāpēc nevaru pieskatīt Dašu.

– Kāpēc mani pieskata? «Es pati par tevi parūpēšos,» meitene ielidoja istabā un iegāzās gultā blakus vectēvam.

Es iegrimu krēslā pie izdegušā kamīna un jautāju:

– Vectēv, kas tev sāp?

«Klepus ir mokošs, un temperatūra nekrītas,» viņš atbildēja, smagi nopūšoties.

– Vai tu zvanīji ārstam?

– Noteikti. Gandrīz katru dienu viņš brauc pie mums no kaimiņu ciema, bet līdz šim neviena no viņa tabletēm nav palīdzējusi. «Es drīz atveseļošos pats, bez viņa zālēm,» vectēvs pamāja ar roku.

«Tev vajadzēja man piezvanīt un visu izstāstīt.» Es kaut ko pirktu pilsētas aptiekās.

– Neuztraucies par mani. Pastāsti labāk, kā tev iet ar mācībām? Kā iet ar medībām? – Viņš nedaudz piecēlās, un Daša nolika viņam zem muguras vēl dažus spilvenus.

– Viss ir kārtībā. Vienkārši nav pietiekami daudz laupījuma, bet Vlads apsolīja, ka mēs būsim pirmie, kas iekļūsim nākamajā Riftā,» es atbildēju un ieliku kamīnā vēl pāris pagales.

«Es, tāpat kā jūsu tēvs, bieži praktizēju Rifts.» Treniņlaukumos var iegūt tikai maģijas pamatus, bet prasmi var iegūt Riftos. Tādā veidā jūs ātrāk paaugstināsiet savu rangu un nopelnīsiet naudu.

Šajā laikā Daša paņēma netīros traukus no naktsgaldiņa un izgāja no istabas. Uguns akmenī uzliesmoja, un baļķi sprakšķēja, sniedzot siltumu un gaismu. Ārā jau kļuva tumšs un skurstenī gaudoja vējš, bet te bija tik omulīgi. Kā man pietrūka mājas!

– Kostja, es nolēmu pārskatīt dažus dokumentus. «Lūdzu, iedodiet man brūno mapi no grāmatu skapja augšējā plaukta,» vectēvs lūdza.

Es gandrīz gulēju, sēdēju vieglā krēslā pie siltā kamīna, tāpēc negribīgi piecēlos un devos uz skapi.

– Šeit ir trīs brūnas mapes. Kurš tev vajadzīgs?

– Ar pagājušā gada kontiem. It kā es maksāju katru mēnesi, bet man izraksta parādu,» viņš neapmierināts nomurmināja.

Es izvilku mapes un ieskatījos katrā. Tad es uzgāju mūsu savrupmājas pirkšanas un pārdošanas līgumu. Tajā nebija nekā īpaša, izņemot to, ka pārdevām greznu māju par santīmiem, jo mums steidzami vajadzēja nomaksāt parādus. Ātri paskatījies uz dokumentu, es grasījos to atgriezt mapē, taču es kaut ko ieraudzīju, nevarēju savaldīties un iesaucos:

– Kas pie velna⁈

3. nodaļa

– Kas notika? – vectēvs satraucās.

«Princis Gorins nopirka mūsu māju,» es neticēju savām acīm. Arī šeit šī ģimene mani ir izlutinājusi.

– Jā, kas par vainu? – Vectēvs piecēlās no gultas un traucās uz mani.

– Gorini ir bagāti cilvēki. Kāpēc viņiem vajadzīga mūsu savrupmāja? Vai viņi tajā dzīvo?

– Nē, mūsu kaimiņš Fjodors Mihailovičs teica, ka mājā neviens nedzīvo. Viss ir aizvērts un logi aizskarti.

– Kāpēc tad viņš to nopirka? – Es to nemaz nevarēju saprast.

– Es par šo neko nezinu. Galvenais, ka viņš mums palīdzēja un nopirka kaut ko, kas, kā izrādījās, viņam nemaz nebija vajadzīgs.

– Palīdzēja, jūs sakāt? Tātad viņš nopirka trīsstāvu savrupmāju Maskavas centrā par būdiņas izmaksām Maskavas reģionā! Vai tiešām citu pircēju nebija? Es tam nekad neticēšu.

– Kostja, man steidzami vajadzēja naudu. Un tad viņš pats pienāca pie manis un piedāvāja palīdzēt. Man nebija laika meklēt citus pircējus, tāpēc man bija jāpiekrīt viņa noteikumiem,» vectēvs atmeta rokas.

– Kāpēc tāda steiga? Vai kreditori nevarēja pagaidīt nedēļu vai divas?

Vectēvs paskatījās atpakaļ uz durvīm, lai pārliecinātos, ka Daša vēl nav ieradusies, un čukstēja:

– Viņi man deva trīs dienas, lai atgrieztu naudu. Viņi piedraudēja, ka, ja es nokavēšu termiņu, jūs cietīsit. Es nevarēju riskēt ar saviem mazbērniem.

«Pagaidi, pagaidi,» es pamāju ar roku. Es nezināju šīs detaļas, tāpēc gribēju to noskaidrot. – Tātad jūsu tēvs neņēma naudu no bankām?

– Protams, nē. No naudas aizdevējiem. Neviena banka viņam nebūtu devusi tik daudz kredītu.

Apsēdos uz rakstāmgalda malas blakus grāmatu skapim un domīgi mīcīju zodu. Izrādās, ka mans tēvs piedzina parādus no aizdevējiem, un pēc viņa nāves viņi nolēma izspiest naudu no mana vectēva, šantažējot mūs, viņa mazbērnus. Bet no kurienes šajā ķēdē nāca imperatora padomnieks princis Gorins?

– Vectēv, vai tu Gorinu pazini iepriekš?

– Nē. Pirmo reizi redzēju,» viņš paņēma mapi ar rēķiniem un atgriezās gultā.

– Kā šis? Vai viņš parādījās pats? – Es biju pārsteigts. Stundu pēc stundas vieglāk nepaliek.

– Jā. Nākamajā dienā pēc naudas aizdevēju piezvanīšanas mūsu mājā ieradās princis Gorins. Viņš teica, ka pazīst tēvu, un jautāja, vai viņam nav vajadzīga palīdzība. Es viņam visu izstāstīju. Uz ko viņš uzreiz izteica gatavību palīdzēt ar naudu. Atzīšos, sākumā šaubījos, vai pārdot viņam savrupmāju par tādu cenu vai nē, bet tad sapratu, ka tik īsā laikā citus pircējus tomēr neatradīšu. Nākamajā dienā līgums tika parakstīts, un viņa cilvēki man iedeva naudu.

«Es redzu,» es ieelpoju. – Kam jūs pārdevāt rūpnīcu un lielāko daļu mūsu zemju?

– Viņam. Viss tika pabeigts vienas dienas laikā.

Vairāk jautājumus neuzdevu. Un tāpēc bija skaidrs, ka vecākais Gorins parādījās kāda iemesla dēļ. Bet kāpēc viņam tas viss vajadzīgs? Varbūt viņš tiešām bija draugos ar savu tēvu? Vai arī viņš vienkārši izmantoja mūsu ģimenes nožēlojamo stāvokli un nolēma gandrīz par velti iegādāties savrupmāju, aušanas fabriku un zemi?

Pēkšņi es atcerējos pirmo reizi, kad sastapu studentu Gorinu. It kā viņš netīšām gandrīz uzlēja man virsū saldo dzērienu, kas tika izliets banketa laikā pēc svinīgās uzņemšanas akadēmijā. Man izdevās izvairīties, pretējā gadījumā sarkanais, slimīgi saldais šķidrums būtu sabojājis manu vienīgo tērpu. Gorins izlikās, ka kāds viņu ir pagrūdis, bet es zināju, ka tas tā nav. Viss bija iestatījums.

Nākamreiz es viņam uzskrēju pie ārdurvīm. Es jau biju pastiepusi roku, lai atvērtu durvis, un tobrīd tās no spēriena gandrīz izlidoja no eņģēm.

«Ak, Rodionov, es tevi gandrīz nogalināju,» viņš pasmaidīja draugu smiekliem.

– Jūs esat laimīgs cilvēks. Ja tu man būtu iesitis ar durvīm, tu gulētu pie kāpnēm ar lauztām kājām,» es sausi atbildēju.

Apkārt steidzās skolēni un skolotāji, tāpēc Gorins savaldījās, lai gan es redzēju, ka viņš jau sāk vārīties. Kopš tā laika bieži esmu ievērojusi, ar kādu naidu viņš uz mani skatās, kad satiekos. Tomēr es joprojām nevarēju saprast, kāds bija iemesls. Un tagad es uzzināju, ka viss mūsu īpašums pieder viņa tēvam. Man nepatīk viss šis stāsts. Šeit kaut kas ir netīrs.

Šajā laikā pie durvīm parādījās Daša un uzaicināja mūs uz vakariņām. Es palīdzēju vectēvam nokāpt no otrā stāva un apsēsties pie galda.

«Vectēv, tev jāpārvācas uz pirmo stāvu, lai tev nebūtu jākāpj pa kāpnēm,» es teicu un apsēdos viņam blakus.

– Piekrītu. «Es jau domāju pārņemt pavāra istabu,» viņš atbildēja un pastiepa roku pēc nelīdzenos gabaliņos sagrieztās maizes.

– Kur tu vedīsi pavāru? – pasmīnēju un uzliku savā šķīvī gaļu, kas sautēta ar dārzeņiem.

– Mums nav pavāra. Man vajadzēja viņu atlaist. Izrādās, ka viņa nozaga naudu, ko es viņai iedevu par pārtikas precēm. Iepriekš es uz to būtu aizvērusi acis, jo tās ir tikai drupatas, bet tagad mēs neesam tādā stāvoklī. Mums ir jāskaita katrs santīms. Un, ja viņa jau ir paņēmusi kādu citu, viņa turpinās darīt to pašu. Kopš pagājušās nedēļas dzīvojam bez pavāra.

– Kurš tad to visu sagatavoja? Vai tas tiešām tu, Dašenka? – es pagriezos pret māsu un pamāju ar galvu uz ceptu zivju šķīvi un terīni.

Viņa pakratīja galvu un ar pilnu muti atbildēja:

– Šī ir Marija Iļjiņična. Bet es viņai palīdzēju. Paskaties, es sagriezu maizi un nomazgāju kartupeļus.

«Guvernantes darbs ir mācīt un rūpēties par jums, nevis gatavot ēst.» Rīt es atradīšu jaunu pavāru,» es stingri teicu.

Ar mani neviens nestrīdējās, jo visi saprata, ka man ir taisnība. Pēc vakariņām es iegāju kabinetā un teicu Dašai, lai viņa pasauc pie manis guvernanti. Kamēr es viņu gaidīju, es skatījos māsas zīmējumus. Viņa galvenokārt gleznoja dabu, taču bija vairāki portreti: viņas vectēvs, kaimiņu zēns, nepazīstama sieviete un Marija Iļjiņična. Es biju pārsteigts, cik labi Dašai izdevās attēlot guvernantes dziļo, inteliģento skatienu.

Šajā laikā durvis atvērās.

«Te mēs esam,» Daša skaļi teica un pieskrēja pie manis.

Marija Iļjiņična stāvēja pie durvīm un jautājoši paskatījās uz mani.

– Dašenka, ej pārbaudīt savu vectēvu. Jūs nevarat atstāt viņu vienu ilgu laiku, kamēr viņš ir slims. «Ko darīt, ja viņš vēlas ūdeni vai viņam vajag zāles,» es teicu.

Māsa pamāja, izgāja no kabineta un aizvēra aiz sevis durvis. Viņa bija ļoti gudra un saprata, ka es tikai vēlos parunāties ar meiteni viena.

– Marija Iļjiņična, es zinu, ka bez Dašas jūs esat apgrūtināti arī ar mājsaimniecības darbiem, taču es gribu jūs uzreiz brīdināt, ka rīt mājā parādīsies pavārs un jums vairs nebūs jāveic melns darbs.

«Tas man nemaz nav slogs.» Turklāt Daria palīdz it visā,» viņa tikko dzirdami atbildēja.

– Cik ilgi jūs šeit strādājat? – es jautāju un atspiedos ar elkoņiem pret galdu, nenovēršot acis no viņas. Meitene bija brīnišķīgi uzbūvēta un ar vienkārši jauku seju. Viņa bija pilnīgs pretstats slaidajai, elegantajai Lizai, taču viņā bija kaut kas sasodīti pievilcīgs.

«Rīt būs trīs nedēļas,» viņa joprojām neuzdrošinājās paskatīties uz mani.

– Cik liela bija tava alga?

– Astoņdesmit rubļi un naktsmītne.

– Tas ir piemērots Jums?

– Jā, protams. «Es ne par ko nesūdzos,» viņa steidzīgi atbildēja.

– Labi. Vai jums ir kādas vēlmes?

– Nē nē. Man viss atbilst,» viņa pirmo reizi sarunas laikā uzmeta man skatienu.

«Tad tu vari iet,» es atspiedos krēslā.

Viņa nedaudz apsēdās, pagriezās un izgāja no kabineta. Es zināju, ka īpašuma ienākumi nepārsniedz trīs simtus rubļu mēnesī. Pavārei būs jāmaksā apmēram tikpat, cik guvernantei, turklāt vectēvam ar katru gadu paliek arvien sliktāk, tāpēc viņam drīz var būt vajadzīga medmāsa. Vienīgā vieta, kur es varu pelnīt naudu, ir Rifts. Bet ģildē «Uzvarētāji» nav iespējams nopelnīt «Sirius» mahināciju dēļ, kuram ir sakari departamentā, tāpēc viņi ir pirmie, kas pēc konservācijas iekļuvuši plaisā. Tas nozīmē, ka man jāpaaugstina mans rangs vismaz līdz oranžam, lai iekļūtu citā ģildē. Vai arī atrisiniet problēmu ar Sirius.

Pirms gulētiešanas es paskatījos uz Dašu, lai novēlētu viņai labu nakti. Marija Iļjiņična sēdēja blakus gultā un pusbalsī lasīja grāmatu.

– Kostja, vai tu ilgi nāc pie mums? – jautāja miegainā māsa.

«Es došos atpakaļ rīt pēcpusdienā.»

– Tik ātri! Bet mēs nemaz neesam bijuši kopā,» viņa nopūtās un salika rokas uz krūtīm.

– Pēc pāris mēnešiem sāksies brīvdienas. Tad mēs dažas dienas pavadīsim kopā. Tagad ej gulēt. Ir par vēlu.

Daša plaši žāvājās un apglabājās zem segas. Mēs ar guvernanti izgājām no viņas istabas.

– Konstantīns Sergejevič, vai drīkstu kaut ko pajautāt? – viņa bailīgi jautāja.

– Noteikti.

– Darijai vajadzīgas mācību grāmatas. Ar jūsu bibliotēku nepietiek, lai mācītu viņai dažus šaurus priekšmetus. «Es jau esmu izveidojusi sarakstu ar to, kas ir nepieciešams,» viņa izvilka no piedurknes salocītu papīra lapu un pasniedza to man.

Es to atlocīju un ieraudzīju septiņu mācību grāmatu sarakstu, kā arī divus atlantus.

– Labi, es nopirkšu visu. Jebkas cits? – es jautāju, redzot kā viņa saburzās.

– Jā… Lieta tāda, ka viņai vajag komunicēt ar vienaudžiem. Viņai pietrūkst draugu.

– Es jums piekrītu, bet mūsu ciemā skolu slēdza pirms pāris gadiem, jo nebija bērnu. Bet es padomāšu par taviem vārdiem.

– Paldies. «Ar labu nakti,» viņa atvadījās un iegāja savā istabā, kas atradās pretī Dašas istabai.

Lēnām gāju pa koridoru, klausoties vēja gaudošanu ārā. Nebrīnīšos, ja naktī snigs.

Kad es piegāju pie sava vectēva istabas, es dzirdēju viņu krākam un gāju garām, lai gan es ļoti vēlējos vēlreiz apspriest šo jautājumu ar naudas aizdevējiem un Gorinu. Ja man būtu nauda, es nolīgtu detektīvu un negrauztu savas smadzenes, bet man tas būs jāizdomā pašam.

Pēc tēva nāves man sāpēja sirds, tāpēc neko neiedziļinājos un nepievērsu uzmanību tam, kas notiek apkārt. Bet tagad esmu apņēmības pilns par katru cenu izšķetināt šo mudžekli un tikt līdz patiesībai.

Tiklīdz es apgūlos, es uzreiz aizmigu. Man atkal bija sapnis, kurā es biju imperators. Šoreiz kopā ar ģenerāļiem skatījos kartē un pārdomāju plānu uzbrukumam kaimiņvalstij. Viss bija tik īsts, ka es pat sajutu tabakas dūmu smaku no pīpes, ko turēju zobos.

Nākamajā rītā, kā gribēju, sāku meklēt pavāru. Es nolēmu viņu meklēt starp mūsu subjektiem, kas dzīvo tuvējā ciematā.

Naktī uzsniga pirmais sniegs, kas gandrīz viss nokusa un palika tikai uz zāles un kritušajām lapām. Uzvilkusi vilnas mēteli un ietinusies šallē, izgāju uz ielas un devos uz ciematu, kas bija redzams starp retajiem bērziem.

Es zināju daudzus savus priekšmetus personīgi, tāpēc pirmā lieta, ko es nolēmu darīt, bija viņiem pajautāt. Tuvākā māja, kas stāvēja netālu no ceļa, piederēja vietējam ārstam Zaharam Jevgeņevičam. Lai gan viņš pats bija kalsns un maza auguma, viņa sieva bija pieklājīga, sarkanvaigu matrona. Man likās, ka šādai sievietei jāprot labi gatavot.

Pēc ilga klauvējiena durvis nedaudz atvērās un parādījās miegainā ārsta seja.

– Jūsu Ekselence? Vai kaut kas notika ar Afanasiju Petroviču? – viņš satraucās.

– Nē, nē, ar vectēvu viss ir tāpat. Lai gan es uztraucos, ka viņam ir vajadzīgs tik ilgs laiks, lai viņš kļūtu labāks. Tomēr tagad esmu atnācis pie tavas sievas,» es atbildēju.

– Tavai sievai? – viņš jautāja un atvēra durvis. – Lūdzu ienāciet. Atvainojiet, jūsu ekselence, ka man bija jāgaida. Vienkārši apgulieties, lai nosnaustos. Es visu nakti nosēdēju pie mirstošās sievietes gultas. Tikai nākamajā rītā viņa atteicās no spoka. Rīt viņi apglabās veco sievieti.

– Viss ir kārtībā. «Es nesteidzos,» es atbildēju.

Kamēr ārsts devās pēc sievas, es paskatījos apkārt. Viņi dzīvoja pieticīgi, bet viņiem bija viss nepieciešamais. Un visur valdīja tīrība un kārtība. Uzreiz redzams, ka viņa ir laba mājsaimniece.

– Labdien, jūsu ekselence. Zahars Jevgeņevičs teica, ka jūs atnācāt pie manis? – aiz muguras atskanēja kautrīga sievietes balss.

Es uzsmaidīju apmulsušajai sievietei. Ārsts stāvēja viņai aiz muguras un arī nenovērsa savu ziņkārīgo skatienu no manis.

– Sveiki. Jā, tev,» es pamāju. – Īpašumam nepieciešams pavārs. Es apsolu astoņdesmit rubļu algu.

Sieviete pagriezās pret savu vīru, gaidot atbildi. Viņš paraustīja plecus un atbildēja:

– Izlemiet paši. Ja tu vari tikt galā, tad ķeries pie tā. Es neiebilstu. Turklāt mums šobrīd nav vajadzīga nauda. Jūsu Ekselence, pirms mēneša piedzima mūsu mazmeita,» viņš lepojās.

– Apsveicu! Es atceros tavu meitu. Šķiet, ka esam viena vecuma.

«Tieši tā, tikai tu esi pāris mēnešus vecāks,» viņš pamāja man un pagriezās pret sievu. – Nu, Ļubuška, vai tu iesi strādāt par pavāru?

«Es iešu,» viņa viegli atbildēja.

– Tas ir lieliski! Tad jau šodien vari sākt pildīt savus pienākumus,» es izdvesu un, atvadoties, izgāju uz ielas. Vismaz es to sapratu. Atliek tikai nopelnīt naudu.

Kad es domāju par naudu, es uzreiz atcerējos nākamo reidu uz Riftu, tāpēc es piezvanīju Vladam.

– Sveiks, Kostja. Viss ir derīgs. Mēs ejam otrdien. «Es jau nopirku biļetes,» viņš apliecināja.

– Un «Sīriuss» vēl nav bijis Riftā? – Es biju piesardzīgs. Tas nemaz nebija kā viņiem.

«Viņi man apliecināja, ka mēs esam pirmie.» Starp citu, departamentā ir jauns darbinieks. Varbūt tāpēc es saņēmu šo datumu. Riftam vajadzētu būt atvērtam otrdienas pusdienlaikā.

«Mums ir jābūt klāt, lai atvērtu,» es pārliecinoši teicu.

– Piekrītu. Tāpēc es nopirku agrākās biļetes. Labāk ir pagaidīt stundu vai divas pie Rifta, nekā savākt drupatas.

Mēs atvadījāmies, un es paātrināju, jo atkal sāka līt viegls lietus. Tikai viņš negāja mājās, bet gan pie priekšnieka. Antons Pavlovičs bija jauns, enerģisks vīrietis, kuru pieņēmām darbā pavisam nesen, taču viņš jau bija paguvis parādīt savu labāko pusi.

Pirmkārt, viņš piespieda strādniekus salabot visu aprīkojumu, kas stāvēja pamests garāžās un nojumēs. Turklāt viņš pats aktīvi piedalījās remontdarbos. Viņš paturēja to, kas varēja noderēt saimniecībā, bet pārējo pārdeva un iegādājās merino aitas. Tagad, kad mums ir ļoti maz zemes dārzeņu audzēšanai, mēs ar vectēvu nolēmām pārdot vilnu un gaļu.

Otrkārt, priekšnieks lika sagatavot zemi pavasara stādīšanai. Tagad vairs nebija nevienas brīvas vietas, uz kuras augtu nezāles vai krūmi. Tiesa, vienu mazu pļaviņu atstājām vasaras aitu aplokam. Bet siens būs jāvāc uz no valsts nomātiem laukiem.

Antons Pavlovičs rosījās pagalmā, tāpēc pirmais mani ieraudzīja un nāca man pretī.

– Konstantīns Sergejevič, labrīt! Kad tu atbrauci? – Viņš pastiepa man pretī savu lielo, kaļķaino plaukstu.

– Labi, Anton Palič! «Es ierados vakar, bet pēcpusdienā es atgriežos Maskavā,» es atbildēju un stingri paspiedu viņa roku.

– Tu laikam atnāci pajautāt par biznesu? Tātad mums viss ir kārtībā. Aitas aug un pēc pāris mēnešiem tās varēs cirpt. Tiesa, es arī pirktu artefaktus ātrai kažokādas augšanai, bet tas pagaidīs. Tie ir dārgi, apmēram divi tūkstoši.

– No pirmās vilnas pārdošanas pērc visu nepieciešamo. Starp citu, jūs gribējāt salabot sava tēva veco automašīnu. Vai notika?

Īpašuma garāžā daudzus gadus stāvēja automašīna, ar kuru mans tēvs bija ilgu laiku izmantojis. Virsbūve vietām bija sarūsējusi, un plostīšanas iekārta darbojās tikai reizi pa reizei, tāpēc gribēju to nodot metāllūžņos, taču priekšnieks mani atrunāja un apliecināja, ka var salabot. Es piekritu un iedevu viņam naudu aparāta nomaiņai.

– Mašīna ir zvērs! Mēs ar puišiem jau esam to izmēģinājuši. Tagad to vairs nevar pārdot kā metāllūžņus. Viņi to nopirks par sešsimt rubļiem.

– Nē, mēs nepārdosim. Es domāju, ka tas jums joprojām noderēs ap māju. Mums vēl nav naudas jaunai mašīnai, tāpēc brauksim ar šo. Nosūtiet kādu uz mūsu māju šodien pusdienlaikā, lai viņš mani aizvedīs uz staciju.

– Tas tiks darīts, Konstantīns Sergejevič! – priekšnieks ziņoja.

Paskatījos pulkstenī un sapratu, ka man ātri jāatgriežas. Galu galā es nekad nerunāju ar savu vectēvu par Gorinu. Atvadījies no priekšnieka, steidzos mājās.

Iepriecinājis ģimeni ar jauno pavāru, apsēdos pie vectēva gultas un jautāju:

– Pastāstiet man par to, kas notika pēc jūsu tēva nāves, pretējā gadījumā es labi neatceros.

– Jā, es pats to gadu miglaini atceros… Bērēs bija tikai paši tuvākie. Zināju, ka viņš ir zaudējis draugus, jo aizņēmās naudu un neatmaksāja. Taču neviens no viņiem nenāca pēc naudas. Par ko mēs viņiem ļoti pateicamies. Pēc bērēm pagāja divas vai trīs dienas, kad piezvanīja naudas aizdevēja. Pēc viņa sauca vēl divi. It kā viņiem būtu bijusi vienošanās.

– Tātad viņi zvanīja un vienkārši prasīja naudu? Kā būtu, ja viņi melo un tēvs viņiem neko neatņemtu?

«Es arī sākumā neticēju, kad dzirdēju, ka esmu parādā vienam cilvēkam trīsdesmit tūkstošus, otrajam piecdesmit piecus tūkstošus un trešajam visus divus simtus,» vectēvs pakratīja galvu. Man pat balss pazuda no tādiem cipariem.

Es arī domāju, ka tā ir tikai liela nauda. Cik ilgi jāspēlē, lai zaudētu šādas summas? Vai arī likmes bija tūkstošos?

Tikmēr vectēvs turpināja:

– Viņi man atsūtīja kurjeru ar čeku kopijām. Tajos viss bija pareizi: es atpazinu gan parakstu, gan rokrakstu.

– Vai varbūt tie bija viltojumi? Vai arī tēvs jau ir nomaksājis visus parādus un palikušas tikai kopijas? Galu galā mans tēvs pārdeva visu, ko varēja izņemt: gleznas, paklājus, mātes rotaslietas un pat sudraba priekšmetus – es nepadevos.

– Viņi man atdeva čeku oriģinālos pēc tam, kad es viņiem pārskaitīju naudu. Tātad šeit viss ir pareizi.

– Vai esat saglabājis čekus?

– Jā, visi ir šeit. Apakšējā plauktā kartona kastē,» viņš pamāja uz savu grāmatu skapi.

Izņēmu kastīti, ātri apskatīju visu, kas tur bija, un atradu čekus. Es tās uzmanīgi salocīju un ieliku kabatā. Paņēmu arī piezīmju grāmatiņu ar izdevumu uzskaiti, ko glabāja mans tēvs. Man ienāca prātā pašam pārliecināties, ka rokraksts patiešām ir mana tēva rokraksts. Tomēr man šobrīd nebija laika.

– Kas notika tālāk? – izvilku vectēvu no atmiņām.

«Tad Gorins parādījās un visu nopirka,» viņš atmeta rokas.

– Vai tavs tēvs viņu kādreiz pieminēja?

– Es nedzirdēju. Bet Sergejs kļuva ļoti noslēpumains, tiklīdz viņš sāka spēlēt. Tāpēc neizslēdzu, ka viņam varētu būt kāds jauns paziņa, par kuru es neko nezināju.

Šajā laikā istabas durvis atvērās un parādījās Dašas galva.

– Mašīna jau ir pie vārtiem.

Es teicu savam vectēvam ievērot visus ārstu ieteikumus un, atvadoties, izgāju no istabas. Pie ārdurvīm viņš apskāva Dašu un apsolīja ierasties brīvdienās.

– Marija Iļjiņična, pieskati visus šeit esošos. Ja tev ir kādas grūtības vai kaut kas vajadzīgs, nevilcinies man zvanīt,» es pasniedzu viņai savu vizītkarti.

– Labi, Konstantīns Sergejevič. Lai jums labs ceļojums,» viņa atbildēja un viegli pasmaidīja.

Izgāju ārā, iekāpu mašīnā un pavēlēju aizvest mani uz staciju. Pats priekšnieks brauca, tāpēc visu ceļu runājām par muižas lietām.

Vilcienā es noliku tēva čekus un viņa piezīmju grāmatiņu uz galda sev priekšā un sāku pārbaudīt mazo un lielo burtu pareizrakstību. Viss sanāca. Kvītis bija rakstītas mana tēva rokrakstā. Nu, vai tas ir ļoti kvalitatīvs viltojums.

Maskavā ierados vakarā. Laiks šeit bija labāks, bet debesis bija apmākušās ar smagiem pelēkiem mākoņiem.

Nākamajā dienā teorētiskajā nodarbībā par Riftas vērtīgo ārstniecības augu ievākšanu un pareizu izmantošanu manas domas bija par rītdienas reidu. Lai gan Vlads mums apliecināja, ka iesim iekšā pirmie, iekšā tādas pārliecības nebija. Un es pieradu uzticēties sev, jo daudzkārt biju pārliecināts, ka mana intuīcija mani nekad nemaldina.

Agri otrdienas rītā mēs ar visu Uzvarētāju ģildi iekāpām vilcienā. Kā vienmēr braucām kupenā, bet šoreiz bijām četri. Lakstīgala un Vjazovs bija kopā ar mums.

«Trīs gadu laikā es nekad neesmu bijis šajā plaisā.» No kurienes tas radās, jo trīsdesmit gadus nav parādījušies jauni rifti? Vai tiešām viņš ir pazemināts no vidējā līdz zemākajam līmenim? – Lakstīgala neizpratnē jautāja, kad Vlads paskaidroja, kur atrodas Rifta.

«Es dzirdēju, ka daži no tiem laika gaitā kļūst reti.» Saka, ka kaut kur Sibīrijā ir miris Rifts, kurā vispār nekas neparādās,» atbildēja Vjazovs.

– Viņi melo! Tajās vienmēr var kaut ko atrast. Dažiem ir tik auglīga zeme, ka pat to var pārdot,» sašutis bija Naitingeila.

Es nepievienojos sarunai, lai gan man arī likās dīvaini, ka mūsu reģionā ir parādījies vēl viens zemāks Rifts. Vlads klusēja, bet bija skaidrs, ka viņš ir satraukts.

Krievijas impērija. Vaina pie Voroņežas

Katru plaisu ieskauj augsta siena un no augšas pārklāta ar kupolu gadījumam, ja kāds radījums no tā izbēgtu. Tas notika ārkārtīgi reti, taču drošība bija pirmajā vietā. Turklāt postenī bija diennakts apsardze, kurā bija pieredzējuši kaujas burvji, kuri nepieciešamības gadījumā varēja nekavējoties nogalināt briesmoni, kā arī viņi nodarbojās ar Riftu atvēršanu un aizvēršanu.

Mēs tuvojāmies drošības postenim, aiz kura eja uz Riftu spīdēja baltā gaismā. Vlads parādīja mūsu piespēli vienam no apsargiem, taču viņš teica, ka Rifts tiks atvērts tikai pēc pusstundas.

«Tad mēs pagaidīsim šeit,» viņš pamāja.

Mūsu garastāvoklis uzlabojās, jo tas nozīmēja, ka pēc konservācijas Riftā neviena cita nebija, kas nozīmē, ka beidzot varējām nopelnīt labu naudu.

Pēkšņi aiz muguras atskanēja soļi un atskanēja rupja balss:

– «Uzvarētāji», ko jūs, pie velna, darāt mūsu Riftā?

Visa Sīriusa ģilde tuvojās mums. Viņu bija desmit, no kuriem divi jau bija oranžā rangā, bet viņi turpināja medīt ar savu ģildi.

– «Sīrius», jums ir nepareizs datums. Šodien mēs esam pirmie, kas ienāk,» atbildēju un gāju uz priekšu, aizšķērsojot viņiem ceļu.

Siriusa vadītājs Potaps rakņājās savā mugursomā, izņēma piespēli, pacēla to augstu un izsmejoši sacīja:

– Nu, vai tu esi satriekts? Eh-h, «Uzvarētāji» jūs nekad mūs nepārspēsiet.

«Nesteidzies, Potap,» Vlads viņam parādīja mūsu caurlaidi.

Visi saprata, ka notikusi kļūda, un mūs nosūtīja kopā tajā pašā dienā.

– Mēs rīkosimies kā parasti. Pirmkārt, mēs nogalinām visus bīstamos radījumus, un lai tā būtu, mēs atstāsim tos, kas nekož,» Potaps pasmīnēja, un viņa ģildes locekļi uzgavilēja.

– Nu, es nē! Jūs vienmēr esat pirmais, kas ienāk! Tagad ir mūsu kārta! – Lakstīgala iesaucās un draudīgi virzījās uz viņiem.

Šajā laikā pie mums pieskrēja pārstāvis un paskaidroja:

– Kungi, nevajag strīdēties. Manā protokolā rakstīts, ka šajā Riftā galvenokārt ir rūda, akmeņi un vērtīgi augi, tāpēc tas tika pārnests no vidējā līmeņa uz zemāko. Nav arī nekā dīvaina tajā, ka tev iedeva caurlaides uz vienu reizi, jo resursu pietiek visiem.

Neviens no mums negribēja dalīties, bet nebija izvēles, tāpēc pēc pusstundas visi kopā tuvojāmies Riftam.

Es domāju, ka nebūtu labākas iespējas atrisināt domstarpības, un ierosināju:

– Darīsim tā: tā, kura ģilde savāks visvairāk resursu, pirmā iekļūs Riftos. Vai tu piekrīti?

«Mēs vienmēr būsim pirmie, kas ienāks,» Potaps murmināja caur zobiem.

– Tātad tu izklaidējies? – es pasmaidīju.

«Tev vajadzētu uzmanīt savus vārdus, brūkle.» «Es ne no kā nebaidos,» viņš sarauca kuplās uzacis.

– Tad darījums? – es pastiepu roku.

– Sasodīts. Vienošanās,» viņš man paspieda roku.

Tiklīdz iegājām Riftā, mums uzbruka. Bet tie nebija briesmoņi.

4. nodaļa

Kad iegājām Riftā, spokainais zobens jau bija manās rokās, tāpēc man izdevās atvairīt uzbrukumu zaļo burvju bultu veidā. Monstri nevarēja burvest, tāpēc tie bija saprātīgi radījumi, kas slēpās blīvajā veģetācijā.

– Kas pie velna? Te nevienam nevajadzētu būt! – Potaps rēca un raidīja mežā zilu postošu sfēru.

Tas ielidoja dziļi mežā un eksplodēja. Atskanēja čīkstēšana, un cilvēkveidīgie radījumi ar zaļu zvīņainu ādu un acīm kā ķirzakai metās dažādos virzienos. Skrienot viņi mūs atkal apbēra ar mirdzoši zaļām bultām.

Pēkšņi kāds aiz manis noelsās un nokrita zemē. Es pagriezos un ieraudzīju, ka tas ir viens no Sīriusa burvjiem. Viņam bija zaļš plankums tieši pieres vidū, kas ātri izplatījās.

Šajā laikā plūdi metās viņam pretī. Viņš ātri noņēma bruņas no krūtīm un novietoja dziedinošo artefaktu. Tomēr burvis kļuva arvien sliktāks. Viņš tik tikko spēja elpot un nemirkšķinot skatījās uz tumši pelēkajām debesīm.

Tikmēr mums atkal uzbruka. Viena no bultām trāpīja man mugurā, bet dzelzs plāksne ādas futrālī mani droši pasargāja. Vēl vairākas bultas atsitās pret spoka zobenu un pazuda.

– Šis sasodītais artefakts nepalīdz! Čau, Žora, elpo! Vai tu mani dzirdi? Elpo, sasodīts! – Potaps kliedza.

Uz ievainotā burvja krūtīm jau gulēja trīs artefakti, taču zaļumi neatkāpās. Gluži pretēji, viņa acis pat kļuva zaļas.

«Mums vispirms jātiek galā ar humanozauriem un tikai tad jāvāc resursi,» es teicu un virzījos uz to, kur mums atkal lidoja bultas.

– Kostjai ir taisnība. Uzbrukums! – Vlads kliedza.

Mūsu ģilde metās mežā, sasita kokus šķembās un dedzināja krūmus un zāli. Lai gan mēs visi bijām dzeltenā rangā, mums izdevās maģija un ieroči. Pat ja ne tādā pašā līmenī kā tie, kuri bija augstāki rangā.

Siriuss arī pievienojās mums, bet ne pilnā sastāvā. Potaps un vēl viens no viņa burvjiem pacēla ievainoto cilvēku un tika nogādāti mūsu pasaulē. Es nekad nebiju šos radījumus saticis vai pat dzirdējis par tiem, tāpēc nezināju, kas notiks ar to, kuru trāpīs zaļā bulta. Bet, spriežot pēc tā, ka parastie dziednieciskie artefakti nespēja tikt galā ar nezināmo maģiju, labāk būt piesardzīgiem un neļaut zaļajai bultai trāpīt.

Mēs izklīdām pa mežu. Es devos uz nelielu akmeni ar skatu uz kokiem. Tad no krūmiem uz mani lidoja zaļa bulta. Es noliku sev priekšā spokainu vairogu, lai pārbaudītu, cik tas spēj atvairīt citplanētiešu maģijas triecienu. Vairogs paveica lielisku darbu. Bulta trāpīja un pazuda.

Es metos pie krūma un situ ar zobenu. Atskanēja ass kliedziens, kā putnam, un zaļš humanoīds radījums nokrita zemē kopā ar zariem. Krūms bija kupls, tāpēc neredzēju, kur situ, bet, kad piegāju un atmetu zarus, ieraudzīju, ka esmu gandrīz pārgriezis Grīnu uz pusēm. No tās tecēja biezas tumši ceriņu asinis un samērcēja zemi. Grīns paskatījās uz mani ar saviem gareniskajiem zīlītēm un, ilgi izelpojot, sastinga.

Ar zobena galu es pārgriezu viņa krūtīs un ieraudzīju plostu. Tas bija tik spilgts un liels, ka nepārprotami piederēja vidēja līmeņa riftam. Kā departaments pieļāva tik kļūdu, ka iedeva mums tik bīstamu Riftu? Nē, es nesūdzos. Gluži otrādi, es ļoti priecājos, ka atnācu uz šejieni, bet man bija žēl to nabaga, kurš bija kļuvis zaļš. Galu galā nevienam no mums nebija ne jausmas, kurp ejam un kas mūs šeit sagaida, un tas bija nepareizi.

Šajā laikā es ar acs kaktiņu satvēru kādu kustību un nolaidos. Es to izdarīju laikā. Izrādījās, ka meža iemītnieki mani jau bija aplenkuši un uzbruka no dažādām pusēm uzreiz. Nolēmu sākt ar Grīnu, kuru pamanīju, tāpēc, notupusies un turot zobenu sev priekšā, metos uz klints pusi. Viņš mani nesagaidīja, bet, cik vien ātri spēja, metās biezoknī.

Es atkal nožēloju, ka vēl nezināju, kā izveidot arbaletu. Cik jauki būtu vienkārši iemest viņam pa galvu, nevis steigties cauri nepazīstamam mežam pēc vietējā iedzīvotāja, kurš šo mežu pazina kā savu pirkstu. Jā, šiem dīvainīšiem bija tikai trīs pirksti, un tie beidzās ar asiem nagiem.

Skrienot pēc viena Grīna, redzēju vēl vienu nokāpjam no koka. Tāpēc viņiem ir vajadzīgi tādi nagi, lai rāptos kokos. Ar vilni viņa zvīņainā galva iekrita biezajā zālē. Izvilku plostu, ieliku konteinerā un ieraudzīju Vladu.

– Kostja, nāc šurp! Man vajag palīdzību! – viņš kliedza.

Es pieskrēju viņam klāt un redzēju, kā pie viņa kājām no zemes izaug vijas vīnogulāji un pazūd zālē.

– Kas notika?

«Es tur jau esmu noķēris trīs.» Atrodi un pabeidz tos, kamēr es vēl skatos,» viņš pamāja gravas virzienā.

Kā teica Vlads, trīs Zaļie gulēja zemē, sapinušies vīnogulājiem. Es viņus nogalināju un izņēmu plostus. Šajā laikā man pretī lidoja bulta no tuvējā koka vainaga. Es viņu neredzēju, bet ar visu ķermeni jutu briesmu tuvošanos. Viņš atliecās un nolika savu vairogu sev priekšā. Bulta izurbās un pazuda kopā ar vairogu. Grīns nolēca no koka un uzreiz tika nogalināts ar spēcīgu sitienu no fantoma zobena.

Ieliku visus plostus konteinerā un atkal atgriezos pie Vlada. Viņš turpināja meklēt, taču līdz šim nevienu nav atradis. Tikmēr pārējie ģildes biedri mums pievienojās un ieguva vēl četrus plostus. Izķemmējuši mežu, vairs neatradām nevienu Zaļo. Šajā laikā Potaps atgriezās Riftā.

– Čau, Sirius! Viss man! – viņš kliedza.

Viņa ģildes locekļi iznāca no meža un ziņoja, ka ir nogalinājuši trīs zaļos.

– Trīs? Kāpēc tik maz? – viņš bija sašutis.

«Viņi ir ātri un šauj,» Zahars nomurmināja.

Viņš bija liels, bet ļoti lēns, lai gan viņam bija oranža pakāpe.

Pēkšņi Potaps sāka skatīties apkārt un jautāja:

– Kur ir Volodja?

Visi metās meklēt Volodju, arī mēs. Par laimi, plaisa bija neliela, tāpēc viņi to ātri atrada. Viņš gulēja zem dadzis, un viņa krāsa bija līdzīga tiem. Potaps dusmīgi lamājās un lika diviem saviem vīriem izvest zaļo Volodju no Rifta un nosūtīt uz slimnīcu.

Tikmēr es un pārējā ģilde «Viktori» sākām meklēt dārgakmeņus un vērtīgus augus. Man bija vienaldzīgi augi, tāpēc uzreiz devos pie klints, uzskatot, ka tieši tur ir jāatrodas dažādiem akmeņiem, arī dārgakmeņiem. Lai gan visus akmeņus no Riftiem varētu uzskatīt par dārgiem. Visi no tiem izstaroja citas pasaules enerģiju, ko varēja izmantot dažādiem mērķiem: no mašīnbūves līdz medicīnai.

Kā es domāju, pie klints bija daudz akmeņu. Atšķirībā no augiem es zināju par akmeņiem, tāpēc savācu visus vērtīgākos, un tomēr to bija tik daudz, ka knapi varēju aizvilkt somu līdz ieejai Riftā. Drīz vien visi abu ģilžu dalībnieki atgriezās viens pēc otra, jo beidzās drošais Riftā pavadītais laiks, kas bija trīs stundas. Turpmāka uzturēšanās svešās pasaules izkropļotajā telpā negatīvi ietekmēja cilvēkus, tāpēc katram medniekam uz rokas bija pulkstenis, kas zvanīja sirdi plosoši, kad beidzās trīs stundas, kas pavadītas plaisā.

– Ejam ārā! – Vlads kliedza.

Pārstāvis jau stāvēja pie Rifta un nepacietīgi skatījās pulkstenī, kad atgriezāmies.

– Nu beidzot, kungi. Es jau domāju par apsardzes sūtīšanu pēc tevis.

Viņš jau zināja, kas notika Riftā, jo divi burvji no Sīriusa ģildes tika steigšus nogādāti slimnīcā.

– Kas tas ir, tu mūs nosūtīji kaušanai kā lopus? Teicāt, ka tur tikai jāvāc resursi. Vai esat nolēmis mūs nogalināt? – Lakstīgala ieskrēja pārstāvim.

«Es nezināju,» viņš bija pārsteigts un sniedzās kabatā pēc dokumentiem. – Lūk, paskaties. Pagājušajā nedēļā man no departamenta tika nosūtīta vēstule ar informāciju par plaisu.

Lakstīgala rupji saplēsa dokumentus no rokām un skaļi nolasīja visu, kas tur bija rakstīts. Izrādījās, ka pārstāvis nemelo un oficiālajā dokumentā bija teikts, ka Rift ir pārcelts uz zemāku līmeni un trīs gadus tajā nav parādījušās nekādas radības.

Vlads salika rokas uz krūtīm un sacīja:

«Neatkarīgi no tā, kas teikts šajā dokumentā, mums uzbruka.» Un tas bija tikai brīnuma dēļ, ka manā ģildē nebija cietušo. Mums jāorganizē izmeklēšana un jāatrod vainīgie. Tā ir vai nu nolaidība…

«Vai nu tas ir brīnums, un Rifts atkal ir sācis darboties,» pārstāvis steidzās viņu pārtraukt.

Viņš nepārprotami gribēja šo lietu pēc iespējas ātrāk noklusēt. Varbūt viņš baidījās, ka viņš kaut kādā veidā tiks iesaistīts šajā incidentā, un viņam par to būs jāraksta. Ak, tie ir birokrāti!

– Kad Rifts tika pārbaudīts? – jautāja Potaps, kurš iepriekš stāvēja malā un runāja pa telefonu.

«Es nezinu, bet apsardzei tas bija jādara, pirms departaments izsniedza atļauju.»

– Zvaniet šurp apsargiem, – Potaps pavēlēja.

Viņš bija tumšāks par mākoni un nervozi pārvietojās no kājas uz pēdu. Kamēr pārstāvis steidzīgi devās uz posteni, Potaps pagriezās pret saviem ļaudīm un sacīja:

– Zvanīju uz slimnīcu. Šķiet, ka kļuvis vieglāk, esam jau atjēgušies.

Mēs visi atviegloti uzelpojām, jo viņu vietā varēja būt jebkurš no mums.

Apsargi pienāca klāt un teica, ka viņi tikai šorīt stājušies amatā un nav saņēmuši pavēli pārbaudīt Riftu, un pirms tam te dežurējuši citi.

Viss, kas šodien notika, man likās ļoti dīvains. Kaut kādā nesaprotamā veidā viss sakrita.

Vlads un Potaps vienojās rīt kopā doties uz nodaļu, lai sāktu lietas izskatīšanu un kontrolētu tās. Šajā laikā pārstāvis ierakstīja mūsu produkciju uz īpašas veidlapas. Kā izrādījās, mēs trīs reizes pieveicām Siriusu.

Pēc tam, kad mēs iekrāmējām laupījumu divu īrētu automašīnu bagāžniekos, es piegāju pie Potapa un klusā balsī sacīju:

– Vai atceries mūsu vienošanos?

Potaps neapmierināti sarauca pieri, taču bija spiests pamāt. Mednieku vienošanās bija cieta kā akmens. Neviens nekad nepārkāps savu vārdu, pretējā gadījumā visi no viņa novērsīsies.

Vispirms devāmies pie pircēja un pārdevām visu, ko paņēmām no Rifta. Šoreiz izdevās nopelnīt pusotru tūkstoti rubļu, ko sadalījām savā starpā vienādi.

«Es ilgu laiku neesmu turējis tik daudz naudas savās rokās.» «Un kā viņi smaržo,» Naitingeila iebāza degunu jaunajās banknotēs.

Mēs jau bijām iekāpuši vilcienā un gaidījām izbraukšanu.

– Jā, tagad mēs dzīvosim. Interesanti, kā Potaps mums piešķirs pirmo prioritāti? Vai viņš tiešām piezvanīs un runās par atklāšanas datumu? – Vjazovs jautāja.

– Protams, nē. Bet tagad viņš ņems caurlaidi nevis uz pirmo randiņu, bet uz nākamo. Tāpēc Vladam joprojām būs bieži jāapmeklē nodaļa un jānoskaidro, kad atvērsies Rifti, – es atbildēju un izņēmu no kabatas lapiņu, uz kuras guvernante uzrakstīja mācību grāmatu sarakstu.

Marijai Iļjiņičnai bija gluds, skaists rokraksts ar grezniem burtiem. Es atklāju, ka domāju par viņu daudz biežāk, nekā vajadzēja. Pat Liza aizmirsa.

Es devos uz hosteli vēlu vakarā, jo pēc vilciena devos iepirkties. Nopirkusi visu nepieciešamo, nolēmu vienu reizi palutināt sevi un paķēru vēl vienu sarkano ikru burciņu un mazu saldā krējuma kūciņu. Kūku apēdu uzreiz, pat negaidot, kad tējkanna uzvārīsies. Nolēmu kaviāru atstāt rītdienai, tāpēc aizgāju gulēt un ātri aizmigu.

Šoreiz es sapņoju par maģiju. Tas ir tā, it kā dzirkstošās rokassprādzes lido no manas plaukstas locītavas un važās milzu radījumu, kas parādās virs ūdens. Uguns aproces izdeg cauri briesmona biezajai ādai un saspiež viņu arvien stiprāk, pakļaujot viņu manai gribai. Es zinu, ka esmu stiprāks par viņu, daudz stiprāks, tāpēc vai nu lauzīšu viņa gribu, vai nogalināšu. Tagad izvēle bija viņa vienīgā.

Briesmonis mēģināja aizpeldēt, bet manis kontrolētās rokassprādzes neļāva tam nokļūt zem ūdens. Viņš izmisīgi sita asti, draudēdams sasniegt kuģi, uz kura es atrados kopā ar man uzticīgajiem cilvēkiem. Atbildot uz viņu, es nosūtīju viņam zilu burvestības zīmogu, kas atstāja melnu apdeguma zīmi uz viņa astes. Viņa mute bija saspiesta ar vienu no rokassprādzēm, tāpēc bija dzirdama tikai trula zarnu rūkoņa. Beigās viņš padevās un noslīdēja.

Paverdzījis neglīto radījumu, es garīgi pavēlēju panākt tālumā tumšo ienaidnieka kuģi un to noslīcināt. Briesmonis paklausīgi pagriezās un metās pēc kuģa.

Es pamodos un sapratu, ka mana sirds pukst ausīs, un es elpoju tā, it kā būtu noskrējusi maratonu. Izstiepusi roku, es redzēju, ka tā nedaudz trīc. Likās, ka briesmoņa dzenāšanas un pakļaušanas adrenalīns un uztraukums no sapņa pārgājis realitātē.

Nomainījusi gultas veļu, slapja no sviedriem, ieslēdzu dušu un, jau zem spēcīgajām karstā ūdens straumēm, domāju, ka ar katru gadu mani sapņi kļūst gaišāki un ticamāki. Es pat neviļus paskatījos uz savu plaukstas locītavu, uz kuras joprojām šķita, ka uz tās ir burvju rokassprādzes.

Pēc brokastīm ar sviestmaizēm ar sviestu un sarkanajiem ikriem devos mācīties. Grafiks bieži mainījās tāpēc, ka daudzi mūsu skolotāji bija iesaistīti arī plaisu likvidēšanā. Tiesa, parasti tie bija augstākā līmeņa rifti, kuros drīkstēja iekļūt tikai burvji no sarkanā ranga līdz augstākajam melnajam.

Es iegāju akadēmijā un piegāju pie stenda, uz kura karājās grafiks. Šodien notika divas praktiskās nodarbības ar Efimu Prohoroviču un teorija par plaisu vēsturi. Parasti man bija garlaicīgi teorētiskās nodarbībās vai nodarbojoties ar savām lietām, bet šodien nolēmu uzmanīgi noklausīties lekciju, lai uzzinātu vairāk par Riftu, jo plānoju turpināt medības. Vakardienas incidents parādīja, ka Rifti ir neprognozējami un viņus var sagaidīt nepatīkami pārsteigumi.

«Kostja, sveiks,» no aizmugures atskanēja pazīstama melodiska balss.

Es pagriezos un ieraudzīju Lizu. Viņa bija ģērbusies pieguļošā rozā kleitā, kurai apakšā, šķiet, nebija apakšveļas.

– Sveika, Liza. Kā tev iet

– Ar mani viss kārtībā. Gorins tagad ne tikai nav piemērots, bet, manuprāt, pat izvairās. Un viss pateicoties tev,» viņa pasmaidīja un nobolīja acis.

– Klausies, Liz. Varbūt šodien varam kaut kur aizbraukt? – ES jautāju.

Pēc vakardienas medībām varēju viņu ne tikai pacienāt ar saldējumu, bet arī aizvest uz restorānu.

– ES piekrītu. Kur mēs iesim? – viņa iedvesmojās.

– Vai vēlaties doties uz Lepotas restorānu?

– Uz «Lepotu»? Protams, ka gribu! – viņa bija sajūsmā.

– Lieliski! Tad es tevi paņemšu sešos,» es piemiedzu aci.

Šajā laikā atskanēja zvans, un es steidzos uz treniņu laukumiem.

– Efim Prokhorovič, es vēlētos iemācīties izveidot arbaletu. «Tas ļoti noderēs medībās,» es teicu pēc tam, kad mēs sasveicinājāmies.

– Arletu? Nē, vēl ir ļoti agrs. Pašu arbaletu nav grūti izveidot, bet skrūves ir problemātiskas. Kad jūs izveidojat zobenu vai vairogu, jūs pastāvīgi piesātināt to ar savu enerģiju. Tāpat ir ar arbaletu. Sarežģītākā lieta ar skrūvēm ir tāda, ka tās nevar ieslēgt, tāpēc tām jau ir jābūt pietiekami jaudīgām, lai sasniegtu mērķi un sasniegtu to. Jūs vēl neesat tam gatavs. Es jau sekoju jūsu piemēram un tā vietā, lai sāktu ar dunci un nekavējoties pārietu uz vairogu, es iemācīju jums izveidot zobenu. Līdz šī semestra beigām jāspēj apbruņot sevi, pretējā gadījumā eksāmenā neizdosies. Tāpēc pagaidām aizmirsti par arbaletu.

– Un, ja es iemācīšos izveidot bruņas pirms eksāmeniem un vēl ir atlicis laiks, vai jūs man iemācīsit veidot arbaletu un tam skrūves? – cerīgi jautāju.

«Redzēsim,» viņš atbildēja pēc dažām domām.

Pirmajā nodarbībā es atkal praktizēju vairoga izveidi, bet otrajā Efims Prokhorovičs man parādīja, kā izveidot bruņas, kas jūs pilnībā pārklāj. Pēc tam, kad viņš izdarīja burvestību, viņam parādījās caurspīdīgs, tikko pamanāms kristāla tērps, ķivere, cimdi un pat zābaki.

Līdz otrās nodarbības beigām es varēju izveidot tikai vienu cimdu, kas apņēma manu roku, bet es to nemaz nejutu.

«Iedomājieties, cik kilogramus svērtu šādas bruņas, ja tās būtu izgatavotas nevis no metāla, bet gan no Mari monitora ķirzakas izturīgas ādas.» Bet jūs varat pasargāt sevi jebkurā laikā un vietā, bez jebkāda aprīkojuma un pat nejūtot svaru. Tu pats saproti, ka kaujas laikā katra liekā detaļa un īpaši liekais svars padara tevi neveiklāku un bremzē kustības ātrumu.

– Piekrītu. Šīs bruņas ir daudz labākas. Cik lielu un kādu uzbrukuma spēku tas spēj izturēt?

– Tas ir atkarīgs no jums un jūsu iespējām. Jūs pats zināt, jo augstāks ir jūsu rangs, jo spēcīgāks ir ierocis un stiprākas bruņas. Tagad galvenais ir iemācīties to izveidot.

Šajā laikā noskanēja zvans, un es steidzos uz ēdamistabu, lai nestāvētu garā rindā. Nolicis uz paplātes visu, ko biju iecerējis ēst, paskatījos apkārt, vai nav brīvas vietas un ieraudzīju Gorinu. Viņš uzmanīgi izlikās mani nemanām, lai gan sēdēja pretī kasei. Nu man ir labāk. Varbūt viņš beidzot ir nomierinājies.

Pēc pusdienām es sāku nodarbību par plaisu vēsturi. Mazais vecais vīrs, profesors, monotonā balsī runāja par to, kā pirms trīssimt gadiem parādījās pirmais Rifts, bet pēc tam dažu nedēļu laikā parādījās vēl vairāki desmiti. Toreizējais imperators Valentīns Uzvarošais lika noslēgt plaisas ar augstu sienu un novietot apsardzi, lai neviens tur neietu. Viņš vēl nezināja, ka briesmas slēpjas iekšā. Tikai tad, kad monstri sāka regulāri ielauzties mūsu zemē un izpostīja veselus ciematus, imperators izveidoja pirmo ģildi, savācot to no labākajiem burvjiem. Nedaudz vēlāk tika atklāti plosti un pēc tam citas vērtīgas lietas, ko Rifts deva.

Kopš tā laika Rifti ir parādījušies vēl vairākas reizes, taču ne tik lielā skaitā, un pēdējo trīsdesmit gadu laikā nav bijis neviena jauna Rifta.

Ar interesi klausījos lekciju un pēc nodarbības vērsos pie skolotājas, lai pajautātu, kāda literatūra man par šo tēmu jālasa. Viņš bija ļoti priecīgs, jo bija pieradis, ka studenti īpaši nevēlas apgūt viņa disciplīnu, tāpēc viņš no ādas portfeļa izņēma divas grāmatas un pasniedza tās man. Bet ar nosacījumu, ka noteikti atdošu. Es apsolīju un, satvērusi grāmatas zem rokas, devos uz kopmītnes pusi. Bija jau pieci vakarā, un mēs ar Lizu vienojāmies satikties sešos.

Pēc rakšanas pa savu skapi, es izvēlējos tīrāko uzvalku un pēdējo tīro kreklu. Tāpēc ceļā uz Lizas māju man nācās piestāt pie studentu veļas mazgātavas un nodot netīrās drēbes, par mazgāšanu samaksājot piecus rubļus.

Apsargs pie Lizas mājas vārtiem sākumā skatījās uz mani ar aizdomām, bet viņš pavadīja mani mājās un ziņoja par manu ierašanos. Kamēr es gaidīju Lizu, es staigāju pa viņas mājas pirmo stāvu un atzīmēju, ka viņai ļoti patīk rozā krāsa. Pat sienu krāsa bija gaiši rozā, nemaz nerunājot par mēbelēm, paklājiem un dažādiem sīkumiem.

– Esmu gatavs. Ejam,» viņa teica un noskrēja lejā pa kāpnēm no otrā stāva.

Viņa bija ģērbusies mētelī ar melnu flitetu kleitu apakšā. Viņa izskatījās lieliski, ko es viņai uzreiz pateicu. Liza pasmaidīja un satvēra manu roku. Tuvums viņai lika manai sirdij paātrināties, taču es to neizrādīju un lēnām vedu viņu uz izeju. Uz ceļa ārpus akadēmijas mūs jau gaidīja taksis, kuru biju iepriekš izsaucis.

Mēs apsēdāmies aizmugurējā sēdeklī, un Liza sāka runāt par to, kā norit viņas praktiskā apmācība. Kā izrādījās, Efims Prohorovičs nesteidzās mācīt pārējiem manā kursā izveidot spoku ieročus. Pēc tam, kad visi iemācījās izgatavot dunci, ko nevarēja mest, bet tikai turēja rokās, viņš viņus pārcēla uz teorētisko apmācību spoku bruņu pamatos. Visticamāk, viņš mani mācīja savādāk, jo es devos uz Rifts.

Restorāns Lepota, uz kuru uzaicināju Lizu, tika uzskatīts par vienu no dārgākajiem pilsētā un tur drīkstēja uzturēties tikai aristokrāti. Pagājušajā gadā bija milzīgs skandāls, kas izcēlās pēc tam, kad viņi atteicās ielaist bagātu rūpnieku no vienkāršajiem cilvēkiem. Man nepatika vicināt savu titulu, bet šajā gadījumā man tas bija jādara, ja gribēju, lai mani ielaiž.

Izkāpām no taksometra un devāmies uz restorāna augsto lieveni. Pēkšņi tieši pie ieejas es sajutu aukstumu, kas pārskrēja pa muguru un sastinga pakausī. Tas notika ar mani, kad bija briesmas. Bet ne tikai man, bet arī tiem, kas ir man blakus. Es apstājos, izveidoju zobenu un piesardzīgi paskatījos apkārt.

– Kostja, kas noticis? – Liza uztraucās.

– Es vēl nezinu, bet…

Man nebija laika pabeigt teikumu, jo no tuvākās vārtejas atskanēja kņada.

– Iet uz restorānu. «Es tagad būšu klāt,» es pavēlēju un ieskrēju tumšajā vārtejā.

Vispirms es ieraudzīju sievieti. Viņa lidinājās virs zemes, piespieda rokas pie rīkles un spārdīja kājas. Klusi atvērusi muti, viņa ar asarām acīs lūdza palīdzību. Pretī viņai stāvēja trīs tumšas figūras garos, melnos tērpos.

– Hei, palaidiet sievieti vaļā! – es iekliedzos un pacēlu zobenu.

«Nogalini viņu,» atskanēja aizsmakusi vecas sievietes balss, un divi no viņiem pagriezās pret mani.

Man izdevās pamanīt, kā no halāta platajām piedurknēm izlauzās liesma un metās man pretī.

– Sasodīts!

5. nodaļa

Liesma pieauga, tuvojoties man, tāpēc, kad es to cīnījos, tā jau bija tikpat liela kā mana galva. Viņam aizlidoja vēl vairākas burvestības, bet es vienkārši pielēcu malā un metos pretī burvjiem. Acīmredzot viņi no manis negaidīja tādu veiklību, tāpēc sākumā apmulsa un tad metās uz visām pusēm. Vecā sieviete, kura turpināja mocīt nelaimīgo sievieti, izrādījās tik draiska, ka, pacēlusi halāta malu, metās pēc saviem līdzdalībniekiem un drīz vien pazuda aiz kaimiņu mājām.

Šajā laikā burvestība pārstāja darboties, un sieviete smagi nokrita uz ceļa. Viņa alkatīgi elsās pēc gaisa un nevarēja elpot. Es nometos viņai blakus un palīdzēju viņai piecelties. Es viņai neko nejautāju, ļāvu viņai atvilkt elpu. Pēc pāris minūtēm viņa pati runāja.

– T-paldies. Viņi… es… Paldies,» viņa ar grūtībām runāja un svilpodama elpoja.

Acīmredzot, vecais vanags kaut ko sabojāja, kad viņa viņu nožņaudza ar maģisku netikumu. Es zināju par šo burvestību, jo bērnībā mani interesēja dažādas maģijas studijas. Toreiz, desmit gadu vecumā, nolēmu, ka noteikti iemācīšos radīt spokainus ieročus un bruņas.

– Paldies nevajag. Labāk nomierinies un atvelc elpu.

Pirmo reizi cieši paskatījos uz sievieti. Viņa bija apmēram trīsdesmit gadus veca, ar tumšu ādu un tumši brūnām acīm, gandrīz melnām. Viņa bija ģērbusies daudzslāņu krāsainā kleitā, uz krūtīm karājās rotaslietas un dažādi amuleti. Viņa uztvēra manu meklējošo skatienu un pamāja.

«Jā, es esmu čigāns,» viņa teica tādā tonī, it kā attaisnotos.

«Man vienalga,» es paraustīju plecus.

– Es redzu, ka tam nav nozīmes. Tu esi savādāka, pavisam cita,» viņa vērīgi ieskatījās manās acīs un smaidot pamāja. – Cits.

Es necentos noskaidrot, ko viņa ar to domā. Es neticēju zīlēšanai vai astroloģijai. Es neteikšu, ka man tā šķita vāvuļošana, bet tie neradīja pārliecību. Man tas bija tas pats, kas plūkt kumelīšu ziedlapiņas un gaidīt patiesu atbildi. Ja kādam tas palīdz, tad ļaujiet to izmantot – nespriedīšu, bet pats nekad nevērsīšos pie zīlniekiem. Vismaz tā es tagad domāju.

– Kur tu dzīvo? Es tevi pavadīšu. Pēkšņi viņi gaida aiz stūra,» es piecēlos un palīdzēju viņai piecelties.

– Nē, tev nevajag mani pavadīt. Es dzīvoju netālu, un šie nelieši bija tik nobijušies, ka neatgriezīsies,» viņa notīrīja netīrumus no kleitas apakšmalas un iztaisnojās.

– Esi uzmanīgs. Ja tavi mocītāji atkal parādīsies, tuvāko pāris stundu laikā es būšu Lepotā,» es brīdināju.

– Ej ej. Jūsu pavadonis jau ir noguris no satraukuma. Vēl tikai nedaudz, un viņa pati atnāks šurp skriet,» viņa pamāja ar galvu un traucās uz rosīgo šoseju, kas bija redzama starp mājām.

Es viņai nejautāju, kā viņa zināja par savu pavadoni. Un tāpēc bija skaidrs, ka viens uz šādiem restorāniem neiet.

Es steidzos uz restorānu un tikko biju iegājusi, kad Lisa man pamāja ar roku, sēžot pie galdiņa pie loga.

– Beidzot es biju tik noraizējies. Es jau domāju iet tev palīdzēt,» viņa teica, kad es apsēdos pretī.

– Palīdzībai? Un kā jūs varētu man palīdzēt? – pasmaidīja un paņēma ēdienkarti, kuru pieklājīgais viesmīlis pasniedza man.

– Tev nevajadzētu smieties. Vai esat aizmirsis, ka es varu izveidot dunci? – viņa pusbalsī jautāja.

– Nē, neesmu aizmirsis. Bet jums joprojām ir jāzina, kā lietot dunci. Citādi tam nav jēgas.

«Es to varu,» viņa lepojās.

– Jā? Un kas tevi mācīja? – man radās interese.

Man vienmēr šķitis, ka tādām trauslām romantiskām dabām kā Liza vislabāk ir kontrolēt augus vai gaisu, bet noteikti ne ieročus.

«Mans tēvs vienmēr gribēja, lai es varu pastāvēt par sevi, tāpēc kopš bērnības nodarbojos ar dažādām cīņas mākslām.

– Nopietni? Es pat nevarēju par to domāt. Izrādās, ka es par tevi zinu tik maz.

«Nu, iepazīsim viens otru labāk,» viņa teica, paņēma glāzi un pastiepa man roku.

– Iesim. Lūk, tuvākai paziņai,» es pasludināju, un mēs saskandinājām glāzes.

Vakars pagāja labi. Mēs daudz runājām un smējāmies. Tiesa, es centos viņu neielaist manas ģimenes problēmās, bet viņa nejautāja.

Vakariņas bija lieliskas. Īpaši zivis, kas pagatavotas uz oglēm. Pasūtot apzināti neskatījos uz cenām, lai varētu pasūtīt tieši to, ko vēlos, nevis lētāk. Pēc nemitīgās taupīšanas gribējās vismaz uz vakaru atpūsties un baudīt ēdienu un patīkamu kompāniju.

Kad atnesa čeku, izlikos, ka viss kārtībā, lai gan gandrīz uzvārījos no sašutuma. Sauja salātu, kas pagatavoti no kaut kādiem nokaltušiem augiem, kaulainas zivis, izturēts kūkas gabals un skābs vīns, man izmaksāja trīsdesmit rubļus. Trīsdesmit!

Es gribēju aiziet pie pavāra, satvert viņu aiz kakla un aizvest uz studentu ēdnīcu, lai parādītu, cik ēdienam ir jāmaksā. Tomēr viņu izglāba Lizas klātbūtne.

Ilgi izelpojot un pasmaidot, samaksāju viesmīlim un pat iedevu viņam pāris rubļus virsū. Arī viesmīlis izlikās, ka viss ir kārtībā, taču viņu laikam kaitināja tas, ka saņēmis tik maz dzeramnaudas.

Es palīdzēju Lizai uzvilkt mēteli un mēs devāmies ārā. Debesis bija skaidras, tāpēc mēness un zvaigznes skatījās uz mums.

– Kāds pasakains skats! – viņa teica un piespiedās man pie rokas.

«Piekrītu,» es atbildēju un, ļāvusies pēkšņam impulsam, pieliecos un noskūpstīju viņu.

Liza sākumā bija pārsteigta, bet pēc tam sniedzās pretī un noskūpstīja mani. Mēs atrāvāmies viens no otra tikai tad, kad mums blakus apstājās taksometrs, čīkstot bremzes.

Glāsti turpinājās aizmugurējā sēdeklī, tāpēc pat nepamanījām, ka esam ieradušies, līdz taksometra vadītājs noklepojās. Samaksājuši, izkāpām no mašīnas un devāmies uz vārtiem sienā, kas ieskauj akadēmiju.

– Starp citu, tu man nepastāstīji par to, kas tur notika? – Liza atgādināja.

– Nekas īpašs. Huligāni uzbruka sievietei, – es viņam pamāju. Es negribēju viņu nobiedēt. Turklāt es pats nezināju, ar ko es saskaros.

– Huligāni? Tātad, ko jūs darījāt? – viņa ieinteresējās.

– Nekas. Viņš parādīja zobenu, un viņi aizbēga.

– Kā ar sievieti?

– Viss ir kārtībā. Es piedāvāju viņai braukt līdzi, bet viņa atteicās un teica, ka tu mani gaidi un, ja es nesteigšos, tu atnāksi skriet,» es pasmaidīju.

– Viņai bija taisnība. «Man bija bail par tevi,» viņa atzina.

Pievilku viņu sev klāt un noskūpstīju. Tad mēs sadevāmies rokās un gājām uz viņas māju. Apsargs atkal aizdomīgi paskatījās uz mani, taču ne tik naidīgi kā iepriekšējo reizi. Acīmredzot viņš sāka pierast.

Mēs vienojāmies, ka tiksimies rīt pēc skolas, un Liza skrēja mājās, un es devos uz kopmītni.

Nākamajā rītā es pamodos pirms modinātāja no telefona zvana.

«Sveika,» es miegainā balsī atbildēju.

– Kostja, tas esmu es. Vai tu vēl guļ? – dzirdēju Vlada balsi.

– Vairs ne. Kas notika? – Es piecēlos sēdus gultā un kļuvu tikai par ausīm.

– Mēs ar Potapu vakar bijām departamentā. Iedomājieties, neviens nepārcēla Riftu uz zemāku līmeni. Jaunais darbinieks to visu sabojāja. Bet tas vēl nav viss. Kā izrādījās, viņa vairs neiet uz darbu. Viņas norādītajā adresē dzīvo pavisam citi cilvēki. Tas viss ir dīvaini.

– Hm, jā. Un ko tu darīsi tālāk?

– Izmeklēšanai pievienojās policija. Tomēr divi cilvēki tika ievainoti. Gaidīsim, kad viņi to uzzinās.

«Nez, kāpēc meitene to visu sāka?» Varbūt es to sajaucu pieredzes trūkuma dēļ?

– Nezinu. Taču sakritību nevar būt tik daudz. Pirmkārt, mēs bijām pirmie, kas uzrunāja randiņu, un Potaps no Siriusa par to pat nezināja. Kad viņš caur saviem sakariem uzzināja, ka esam saņēmuši caurlaidi, viņš pieprasīja, lai viņam dod caurlaidi uz to pašu Riftu. Un bija atklāts tikai viens randiņš, tāpēc mēs nonācām kopā. Otrkārt, pastāvīgā pārstāvja vietā uz Riftu tika izsaukts cits, kurš pilnībā nezināja, kas īsti notiek iekšā. Nu tu pats redzēji viņa vēstuli. Jā, un apsargi mainījās pēc pavēles saņemšanas. Un to visu izdarīja tas profesionālais tīkls, kurš tagad nav zināms, kur tas ir aizgājis. Ak, es domāju, ka viņi gribēja no manis tikt vaļā šādā veidā,» viņš smagi nopūtās.

– Par ko? – Es biju pārsteigts.

– Es pats nezinu. «Es nevienam nešķērsoju ceļu… kaut kā,» viņš domīgi sacīja un uz brīdi apklusa, bet tad turpināja. – Starp citu, šo sestdien atkal braucam uz Riftu. Tas ir tepat netālu. Trīs stundu attālumā.

– Vai mēs pirmie ieejam? – piesardzīgi jautāju.

– Jā. Un es zinu to Riftu, tāpēc viss ir kārtībā. Parasti tajā dzīvo gliemeži. Tiesa, tie ir veselīga vilka augumā, un uz muguras ir indīgas tapas, taču tās visas ir mazsvarīgas lietas.

– Lieliski! Tad mēs jums piezvanīsim piektdien.

Mēs atvadījāmies un es atkal iegrimu spilvenos. Viss šis stāsts ar meiteni un Riftu bija tik neticams, ka man bija grūti aptīt galvu. Cik rūpīgi viņa visu pārdomāja. Vai ne viņa. Visticamāk, viņa bija tikai bandinieks, un par to bija atbildīga cita persona. Interesanti, ko viņš centās panākt, nosūtot divas ģildes bīstamā plaisā? Vai tiešām cilvēka dzīvības viņam nav vērtīgas?

Šajā laikā noskanēja modinātājs, un es negribīgi izrāpos no segas apakšas un ar nolietotām čībām iešļūcu vannas istabā. Pēc grauzdētas maizes un olu kultenes brokastīm ietinos šallē un devos ārā. Laiks bija sauss, bet pūta auksts ziemeļu vējš. Ar katru dienu kļuva vēsāks, tuvojās ziema. Es pat nopriecājos, jo man labāk patika sniega kupenas, nevis peļķes.

Šodien man bija tikai praktiskās nodarbības, par ko arī priecājos. Es zināju, ka tikai praktizējot un apgūstot jaunas burvestības, es varu paaugstināt savu rangu, un es to ļoti vēlējos. Kādu dienu es ieraudzīju Efima Prohoroviča amuletu, kas mirdzēja brūnā gaismā, un es arī gribēju ātri pacelties līdz viņa rangam. Turklāt es, tāpat kā daudzi, ļoti uztraucos, ka mani piemeklēs tāds pats liktenis kā Lakstīgalai un Vladam un palikšu dzeltenajā rangā. Šis bija pagrieziena punkts, pēc kura šķērsošanas vairs nebija jāuztraucas, atlikušās rindas jebkurā gadījumā tiks pakļautas kontrolei. Nu, ja jūs tiecaties uz šo.

Kad tuvojos treniņu laukumiem, ieraudzīju Gorinu, kurš arī gatavojās nodarbībām un pārģērbās. Viņš bija uguns locītājs, un pirms treniņa viņi vienmēr valkāja ugunsdrošus tērpus. Mani pamanījis, viņš uzreiz novērsās un turpināja aiztaisīt jakas pogcaurumus. Man ienāca prātā, ka varbūt tas bija Gorins, kurš uzstādīja Riftu, taču es nekavējoties noraidīju šo domu. Galu galā Gorins ir tikai students, un viņam nav iespējas ievietot savu personu nodaļā un veikt visu šo biznesu.

Efims Prohorovičs, kā vienmēr, mani sveicināja pacilātā noskaņojumā. Man pat kļuva ziņkārīgs, kāpēc viņš vienmēr ir pozitīvi noskaņots, bet es uzskatīju šo jautājumu par skolotājam nepiemērotu, tāpēc klusēju.

– Ko mēs šodien mācīsimies? – jautāju pēc sveiciena.

«Es jums teicu, ka līdz semestra beigām mēs iemācīsimies segt sevi ar bruņām.»

– Vai jūs katru stundu veicat bruņas? Mācīsimies vismaz šķēpu,» es ierosināju.

– Labi. Bet tikai pēc tam, kad esat izveidojis tieši tādu pašu vairogu, kādu zīmējāt.

– Labi. Tev būs vairogs,» es pamāju.

Nākamo divu stundu laikā es mēģināju izveidot vairogu, ko biju izdomājis pats, bet tas nevēlējās precīzi atkārtot dizainu. Esmu jau simts reizes nožēlojusi, ka vispār viņu uzzīmēju.

Pēc tam, kad visas trīs nodarbības cīnījos ar vairogu, es joprojām varēju padarīt to līdzīgu. Bet manas ģimenes ģerbonis negribēja parādīties.

– Vai varbūt bez ģerboņa? Paskaties, cik viņš ir vesels un droši vien izturēs vismaz piecus sitienus,» es lepojos un parādīju vairogu, kas mani gandrīz pilnībā nosedza.

«Mēs tūlīt pārbaudīsim,» Jefims Prohorovičs pasmaidīja, un viņa rokā uzreiz parādījās milzīgs cirvis.

Ar abām rokām satvēru vairogu, apsedzu un gatavojos. Bam! Spēcīgā sitiena vibrācija izskrēja caur manām rokām.

«Viens,» sacīja skolotājs un izdarīja nākamo sitienu.

Es pamanīju, ka spokainajam vairogam izskrēja neliels vilnis, bet tas izdzīvoja.

– Divas.

Sist. Spokaino vairogu pārskrēja plaisa.

– Trīs.

Redzot, kā cirvis atkal pacēlās augšā un lielā ātrumā metās pretī saplaisājušajam vairogam, es neviļus aizvēru acis. Bam! Vairogs pazuda, un cirvja gals apstājās dažus centimetrus no manas galvas.

– Izturēja tikai trīs sitienus, un uz vairoga nav ģerboņa. Tātad, turpinām pētīt tikai bruņas,» skolotāja pasmīnēja un ļāva man doties pusdienās.

Ieejot ēdamistabā es ieraudzīju Lizu. Viņa sēdēja ar draugiem un nesteidzīgi ēda ķirbju zupu.

«Kostja, tad sēdies pie mums,» viņa teica un norādīja uz tukšo krēslu sev blakus.

Es pamāju ar galvu, piegāju ar paplāti pie servēšanas galda un nostājos rindā.

– Kostjan, tu esi vesels! – man blakus parādījās apmierināts Ņikita. – Padomājiet, šodien praksē es izdarīju kaut ko tādu, pie kā esmu iestrēdzis kopš otrā kursa. Tomēr oranžais rangs dod vairāk iespēju.

«Tas nav jūsu rangs, kas dod jums vairāk iespēju, bet gan jūsu sagatavotais ķermenis, un amulets ir tikai jūsu sasniegtā demonstrācija.» Jūsu enerģijas kanāli ir paplašinājušies, enerģijas mezglu skaits ir palielinājies…

– Jā, es zinu. Labāk pastāsti, kas notiek ar tevi un Lizu? «Es redzēju, ka tu vakar viņu vedāt mājās,» viņš klusā balsī teica un zīmīgi paskatījās uz galdu, pie kura sēdēja Liza un viņas draugi.

– Ar Lizu viss ir kārtībā. Man būs divas karbonādes un kartupeļu biezeni,» es pagriezos pret pavāru, kurš lika ēdienu uz šķīvjiem.

– Neizvairieties no atbildes. Tu satikies ar viņu vai kā?

Es paraustīju plecus un, paķērusi aknu pīrāgu un ogu desertu, devos uz kasi. Ņikita to pašu paņēma sev un steidzās man pakaļ.

«Nedomājiet, es to nejautāju ziņkārības dēļ.» Es gribu jūs brīdināt.

– Par ko? – samaksāju un pagriezos pret viņu.

– Gorins viņu uzlūkoja. Pats dzirdēju viņu lielāmies, ka impērijas lielākās zvejnieku saimniecības īpašnieka mantiniece kļūs par viņa sievu.

Paskatījos uz Ņikitu un redzēju, ka viņš ir nopietns un pat uztraucies.

– Atpūties. Gorins atradīs citu mantinieku. Turklāt viņi pat nebija tikušies. «Viņš vienkārši sekoja viņai un nelaida viņai garām,» es paskaidroju.

– Nu, tomēr esi uzmanīgs. Jūs nezināt, ko sagaidīt no šiem bagātajiem cilvēkiem.

«Labi, es tevi dzirdēju,» es pamāju.

Mēs kopā piegājām pie meiteņu galda. Ņikita atnesa sev krēslu un apsēdās blakus vienam no Lizas draugiem.

Pēc pusdienām mēs visi devāmies atpakaļ uz klasēm un treniņu laukumiem. Man priekšā bija vēl divas nodarbības ar Efimu Prohoroviču. Cītīgi sekoju visiem viņa norādījumiem, tāpēc otrajā nodarbībā varēju izveidot gan cimdus, gan ķiveri.

«Vispirms pārbaudīsim cimdus,» sacīja skolotājs un, apskatījis apkārtni, devās uz vienu no treniņu laukumiem.

Visi treniņu laukumi atradās zem caurspīdīgiem kupoliem, tāpēc bija skaidrs, kurš ko dara. Drīz viņš atveda studentu, kurš zināja uguns maģiju, un pavēlēja:

– Izveidojiet uguns bumbu un iedodiet to Kostjai.

– Kā jūs domājat «atdot»? Bumba viņu sadedzinās līdz kauliem,» pārsteigts bija audzēknis.

– Neuztraucies. Viņam būs cimdi.

Burvis pamāja ar galvu un izveidoja uguns bumbu. Šajā laikā es «uzvilku» spokainos cimdus un sniedzos pēc bumbas. Godīgi sakot, tas bija ļoti aizraujoši. Maģiskā uguns bija daudzkārt spēcīgāka nekā parasti, tāpēc, kā teica skolnieks, pāris sekundēs tā varēja sadedzināt manas rokas.

«Tiklīdz jūtat karstumu, nekavējoties nometiet to zemē,» brīdināja Efims Prohorovičs un gāja prom no mums pāris soļus.

Uzmanīgi paņēmu bumbu un atviegloti izelpoju. Tas mani nemaz nededzināja. Tomēr pēc dažām sekundēm sajutu siltumu un, kā skolotāja lika, nosviedu bumbu uz grīdas. Tas sabruka dzirkstelēs, kuras uzreiz sāka dziest.

– Viņš izturēja septiņas sekundes. Nemaz nav slikti,» uzslavēja Efims Prohorovičs un, pateicoties studentam, viņu atbrīvoja.

– Kā mēs pārbaudīsim ķiveri? – jautāju un paspiedu rokas, liekot cimdiem uzreiz pazust.

– Kā parasti. «Cirvis,» viņš paraustīja plecus.

– Ko darīt, ja ķivere neiztur pat vienu sitienu? – es satraucos.

Efims Prohorovičs uzmanīgi paskatījās uz mani, tad jautri iesmējās.

– Es jokoju. Es domāju, ka jūs varat aprobežoties ar sitieniem ar kaut ko mazāk traumējošu, bet tas notiks tikai pēc tam, kad būsiet pilnībā pārklājies ar bruņām. Šodien nodarbības beigušās. Jūs varat iet.

Izgāju no akadēmijas, bet devos nevis uz kopmītnes pusi, bet gan uz ceļa pusi. Es nolēmu doties uz grāmatnīcu, lai paņemtu Dašai mācību grāmatas, un pēc tam ar kurjeru nosūtīt tās uz īpašumu. Kurjera algošana, protams, izmaksātu diezgan santīmu, bet man pašam nebija laika to darīt. Turklāt sestdien mēs gatavojamies sakopt.

Katru dienu braukt ar taksi bija dārgi, tāpēc ar trolejbusu braucu uz pilsētas centru un devos tur iepirkties. Lai nopirktu visu, ko guvernante rakstīja, man bija jāiet uz trim grāmatnīcām. Papildus mācību grāmatām iegādājos arī zīmēšanas lapas un vairāku veidu krāsas. Es tos nesapratu, tāpēc paņēmu pārdevēja ieteiktos. Viņa man palīdzēja visu kārtīgi sapakot, lai nekas nesaburzītos un nesasmērētu.

Nākamais punkts bija kurjerpakalpojums. Šādi pakalpojumi bija ļoti populāri, tāpēc tie bija gandrīz katrā ielā. Aizgāju pie tuvākās un palūdzu šodien aizvest kasti uz īpašumu. Šis pakalpojums man izmaksāja divpadsmit rubļus, bet vienīgais veids bija nosūtīt to pa pastu, un neviens tur neatbildēja par tā drošību. Un kasti būtu piegādājuši tikai pēc nedēļas, varbūt pat pēc divām.

Es atgriezos akadēmijā un devos uz Lizas māju, kura mani jau gaidīja. Nolēmām vienkārši pastaigāties, jo viņa sūdzējās, ka pēc saspringtās skolas dienas ir ļoti nogurusi un negrib nekur iet.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «Литрес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на Литрес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.