Edgars Auziņš
Šķīrušies ģenerāļa padomniece

1. nodaļa

– Vienkārši šķiries no viņa un beidz!

Viņa ilgi, smagi ievilka elpu un iešņaukās. Kaut kā es neesmu gatavs šādam solim.

– Nataša, to nevar ieteikt! Tad tu būsi pēdējais. Anh, atriebies šim nodevējam un aizmirsti par to. Ja neaizmirsīsit, tas vismaz nebūs tik aizskaroši,” iesaka Tonija.

Es nervozi iekožu lūpās, acīs sariesās asaras. Vēl nesen likās, ka ar Kostju un mums viss ir tik labi, es viņam pilnībā uzticējos, bet viņš…

Asaras joprojām tecēja pār maniem vaigiem, lielas sāļas pilītes iekrita tējas krūzē. Es esmu tik nožēlojams. Man vajadzēja visas savas rūpes izmest uz kolēģiem darbā. Es vienkārši nevarēju izturēt, kad viņi sāka jautāt, kāpēc man nav sejas. Es par to domāju pēdējās divas dienas. Mūsu komanda, protams, ir draudzīga ar dažāda vecuma meitenēm, bet tenkas un tenkas noteikti radīsies. Tātad, mans vīrs krāpa Anku, nabadzīte, varbūt tāpēc, ka viņam joprojām nav bērnu, tāpēc viņš devās kopā ar kādu citu izmēģināt veiksmi?

Bet mēs ar Kostju negribējām bērnus radīt pārāk agri, karjera ir pirmajā vietā, tāpēc es iesaistījos savā karjerā, pārgulēju ar savu priekšnieku, lai saņemtu paaugstinājumu. Kā jūs to uzzinājāt? Un kā parasti, es atradu viņu saraksti, tad jautāju viņam tieši, un viņš neko neslēpa, godīgi atzina, ka jā, viņi saka, tas notika, bet tikai vienu reizi korporatīvajā ballītē, nedomājot un biznesa dēļ , varētu teikt, viņa viņam nepatīk, viņa ir daudz vecāka, viņa nav viņa tips, un kopumā viņa joprojām ir mazliet švaka, bet tagad viņa vismaz ir laipnāka. Bet, viņš saka, kāds labums, mums tagad ģimenē ir vairāk naudas, viņš ir saņēmis paaugstinājumu, karjeras izaugsmes perspektīvas ir dzirkstījušas jaunās krāsās, un vispār tagad var gaidīt ātru pāreju no filiāles uz centrālais birojs. Vēlāk es atradu šo “baidīgo, veco, drūmo lietu” sociālajos tīklos un neko šausmīgu nesaskatīju, viņa bija slaida, uzpūstām lūpām, kopta un tikai piecus gadus vecāka par manu vīru. Un tagad Kostja pēkšņi gatavojās doties komandējumā, viņi teica, ka sūta viņu prom no darba. Es nejauši pajautāju, vai es iešu ar savu priekšnieku, un viņš atbildēja, ka nē, brauks tikai kolēģis vīrietis. Vai man viņam ticēt? Es nevaru iedomāties, kā. Viņš arī dodas uz Jauno gadu, tāpēc nav fakts, ka viņš atgriezīsies, pirms tas būs beidzies.

Tas ir smagi manai dvēselei, tas ir tik sāpīgi, ka mani pirkstu gali kļūst nejūtīgi.

– Es neatriebšos un nekrāpšos. Es labprātāk šķirtos. Es vienkārši nezinu kā. "Es nevaru iedomāties sevi bez viņa," viņa skumji nopūta. "Viņš droši vien mani pametīs un dosies pie šī priekšnieka."

"Pfft, viņš aizies un atgriezīsies," Tonija noraidoši saka. "Gandrīz visi vispirms aiziet un pēc tam to nožēlo." Bet neļaujiet tam nonākt. Padomājiet par to, ko jūs varat darīt. Tu vēl esi jauns, labi izskaties. Es domāju, ka viņam vienkārši trūkst aizraušanās. Jūs visi esat tik mīļi, mājīgi, klusi. Tikai paskatoties uz tevi, ir skaidrs, ka tu nekrīti viņam uz nerviem, tu viņam nepiešķir viņa emociju intensitāti. Parādi sevi savādāku. Maini savu frizūru, grimu, garderobi uz provokatīvāku… nomaini viņu beigās, tāds dupsis!

Kolēģi man apkārt izsmejoši šņāc, bet es nemaz neesmu uzjautrināts.

– Ak, tiešām, padomā. Viņš pārgulēja ar savu priekšnieku uz paaugstinājumu, un guli arī tu. Drīz tuvojas Jaungada korporatīvā ballīte, saka, visi būs savākti lauku viesnīcā. Tur būs tāda atmosfēra, jautri, būsi apjucis. Mēs izvēlēsimies jums jaukāku priekšnieku. Tīri arī vienreiz pagulēt.

2. nodaļa

– Mihaļičs! – Nataša priecīgi kliedza. "Viņš ir vientuļš, apskaužams, labsirdīgs, viņš, iespējams, nevarēs saņemt paaugstinājumu, mums šeit nav kur augt, viņš viņu neliks savā vietā, bet viņš var ieteikt viņu centrālajam birojam." Ne jau paaugstināšanai, bet vienalga tur algas lielākas, un vieta daudz pieklājīgāka par mūsējo.

Mēs ar kolēģiem domīgi skatījāmies uz nobružātajām vecajām biroja sienām, uz galdiem, kas bija nosēti ar noputējušām biezām grāmatām un mapēm, un ne tikai uz galdiem, dokumentācija bija sakrauta visur, zem galdiem, uz nobružātajām palodzēm, izspiežot lekno. iekštelpu puķes, ko gadiem rūpīgi laistījušas mūsu dabas un komforta kārojošās sievietes. , aizlīmētas ar lenti, ne mazāk nobružāti un veci, caurvējš logi, un ārpus logiem rūpnīcas teritorijā ar vaļīgiem, izjauktiem ceļiem tumsa un sniegs , suņu bari un skursteņi. Mūsu vieta, protams, apkārtnes ziņā ir tāda, bet te mierīgi, kolektīvs kopumā labs, var mierīgi palūgt atvaļinājumu vai agri doties prom.

"Nu, Mihaļičs jau ir vecs, viņš var iztikt bez mūsu jaunās Aņečkas," Sofija Petrovna, vecāka gadagājuma dāma, mierīga, lepna, saritina degunu.

– Kāds ir vīriešu vecums? – Nataša ir pārsteigta. "Viņi vienkārši kļūst konsekventāki un labāki."

– Kāpēc viņš, tik labs un savtīgs, vēl nav precējies? – Sofija Petrovna šņāc.

– Cilvēks, viņš ir vīrietis, kāpēc pacelt degunu? – Nataša iebilst.

– Kāpēc tad tu ar viņu neguli?

– Labdien, esmu precējies. Tas bija Mihaļičam, kuram vienkārši nepaveicās, ka mēs visi šeit esam precējušies, godīgi un uzticīgi, un mums nav neviena, par ko atkāpties.

Izcēlās negaidīti karsts strīds par to, ar kuru no mūsu darba vīriešiem man pārgulēt. Kolēģi pat izņēma jubilejas albumu ar vispārīgām mūsu komandas fotogrāfijām un atsevišķiem ar lielajiem priekšniekiem. Viņi visus apsprieda, visiem nomazgāja kaulus un beigās klusēdami un šokēti no notiekošā izvēlējās divus man piemērotākos kandidātus.

“Še, Anka, izvēlies,” viņi man zem deguna pagrūž albumu, piemēram, kaut kādu smaržu katalogu, kur var izvēlēties jebkuru sev tīkamu variantu un viegli to iegādāties.

Pielāgojusi brilles uz deguna un ļaujoties vispārējam vājprātam, paņemu albumu rokā. Vismaz teorētiski izvēlēties vīrieti nakšņošanai savā darba kolektīvā ir daudz interesantāk un jautrāk nekā domāt par vīra nodevību.

"Nu noteikti, šis, jaunākais, ir labāks par mūsu Mihaļiču," es ievēroju, šķirstot albumu. "Mihaličam drīz pienāks pensija, viņa vēders ir tāds, ka viņš, iespējams, ilgu laiku nav redzējis neko vērtīgu." Un šim ir tikai trīsdesmit septiņi. Gandrīz līdz nominālvērtībai, augstāka pozīcija.

Es sāku stulbi ķiķināt par situācijas absurdumu. Ceru, ka Mihaļičs nebūs informēts par šo mūsu sarunu un manu vērtējumu par viņa kā mīļākā potenciālajām īpašībām. Interesanti, vai viņam šobrīd ir kādas žagas savā birojā? Mēs to jau ilgu laiku apspriedām.

"Ak, nu, tas ir veltīgi," Nataša vēlreiz šņāc. "Mihaļičs ir mūsu pašu, gandrīz dārgais, ar viņu būtu mierīgāk."

– Zini, patiesībā šeit, albumā, mani vispār neviens neaiztiek. Es joprojām mīlu Kostju.

Nu atkal nelūgtas asaras birst pār vaigiem.

Viņi mani atkal mierina, sāk ar mani runāt, novirza manu uzmanību, un tagad mēs pļāpājam par visu pasaulē. Pusdienas jau sen ir beigušās, bet Mihaļičs ir savējais, nesteidzas nākt un atjaunot kārtību.

Pamazām saruna par vīriešiem un jo īpaši priekšniekiem nonāk pie cita aktuāla temata. Uzņēmumā jāierodas jaunam izpilddirektoram, lai aizstātu veco. Pagaidām neviens nezina, kas tas būs, cilvēks no ārpuses vai kāds iekšā. Tagad par šo tēmu ir daudz diskusiju, tenkas un intrigas. Droši vien mainīsies arī kadri, vecos vikšņus pārcels lielā priekšnieka pakļautībā, un viņš savervēs sev jaunus, arī šis temats satrauc daudzus, kuri ieņems mīkstās vietas.

Es neielaižos diskusijā par cīņu starp biroja krēsliem, man ir sava personīgā traģēdija, es domāju par savu.

Es atgriežos mājās joprojām tādā pašā dusmā. Es sagatavoju labākās vakariņas, uz kurām biju spējīgs, pirmkārt, otrkārt, trīs veidu salātus. Domāju, ka vismaz mans vīrs novērtēs garšīgo ēdienu. Es gaidu viņa atgriešanos, bet viņš joprojām nenāk. es zvanu.

– Ak, Anija, es tev šorīt teicu, vai tu esi aizmirsusi? Komandējums tika pārcelts dienu agrāk, pusdienlaikā devos mājās, sakrāmēju somu un tagad esmu lidostā.

– Tikai soma? Vai ziemai nepietiek?

– Nē, tur ir silti, neuztraucieties. Peldbikses, pāris T-krekli un šorti un lietišķs kostīms ceļošanai. Man vairāk nevajag.

– Peldšorti? Vai komandējums notiks jūrā?

– Nu, protams, An, ko tu dari? Es jums teicu, ka šī ir Turkiye.

Kostja saka ko citu, bet nav iespējams klausīties, vārdi saplūst vienā fona troksnī.

– …nu, čau, An, man nav laika, tagad es iziešu cauri kontrolei.

Klusums telefonā, atvienots. No rīta viņš man neko neteica, vai arī bija ļoti kluss, kaut kur jau aiz durvīm pa ceļam uz darbu.

Es nogrimu uz grīdas. Man no rīkles izlauzās šņukstas, un es vairs nespēju atturēties. Es rēcu ar gaudām un dedzīgi.

Es ilgu laiku nevarēju nomierināties. Bija sajūta, ka ierastā dzīve brūk. Gribētos vismaz kādu apskaut, lai sajustu siltumu un līdzdalību, ka neesmu viena, bet mums ar Kostju nebija bērnu, nav ne kaķa, ne suņa. Kostja teica, ka nevēlas dzīvniekus mazā vienistabas dzīvoklī, viņam ir alerģija, un vispār tie ir jātur un jāpieskata, un mums ir ierobežots budžets. Vecāki jau labu laiku prom, lai zvanītu, lūgtu padomu, raudātu.

No rīta, gatavojoties darbam, pēc ilgas nakts pārdomām nolēmu, ka darīšu tā, kā kolēģi ieteica. Es atriebšos. Tas var nekļūt vieglāk, bet tas tiešām nebūs tik aizskaroši.

Es izeju tumšajā, aukstajā rītā un knapi eju pa piesnigušo dzīvojamo rajona taku nomalē. Visapkārt redzu tikai pelēcību un izmisumu, netīru sniegu, drūmus, nesmaidīgus cilvēkus, kas steidzas šķērsot ceļu pie īsa luksofora. Pūš stiprs vēss vējš. Man mugurā ir silta jaka, bet tik auksti man vēl nekad nav bijis.

3. nodaļa

Cilvēki darbā bija ļoti priecīgi par manu lēmumu un teica, ka šodien sāksim gatavoties korporatīvajam pasākumam. Nataša teica, ka viņa uzņemas atbildību par manu tēlu, ir pienācis laiks to mainīt, un šodien mēs ejam iepirkties. Sofija Petrovna man pasniedza mapi ar dokumentiem, ko viņa parasti aizved uz filiāli priekšniekam, kuru biju izvēlējies kā “upuri” parakstīšanai. Tas ir tāpēc, lai es varētu viņu pirms tam tuvāk iepazīt un paflirtēt, novērtēt viņu un savu gatavību satuvināties vienam ar otru korporatīvajā ballītē. Un Antoņina paziņoja, ka stāsies korporatīvā pasākuma organizēšanas padomē, lai svinīgajā banketā sēdinātu šo priekšnieku un mani blakus. Korporatīvajā pasākumā paredzēts iekļaut vienu apmaksātu nakšņošanu viesnīcā, tāpēc man bija pārliecība, ka viss būs lieliski un skaisti.

– Tātad, vai jūs visi esat ģērbušies, dārgā? Ej pie priekšnieka,” viņi neatlaidīgi iegrūž man rokās somu un mapi un stumj uz durvju pusi. Es ļoti palēninu ātrumu. Es nevēlos nekur iet, bet viņi mani atkal pagrūda, Tonija personīgi strauji atver durvis, un mūsu Mihaļičs ielido durvju ailē, gandrīz krītot. Mēs skatāmies uz viņu izbrīnīti.

– Mihaļič, tu mūs noklausīji vai kā?

– PVO? Es? Vai jūs meitenes esat pilnībā izkritušas no prāta? "Man ir sāpīgi jūs noklausīt," priekšnieks nekavējoties sāka oratora manierē, dziļi pietvīcis. Viņš pagriezās un aizcirta durvis un aizgāja, bet atstāja sava spēcīgā, bet joprojām lētā odekolona smaržu piedošanai.

Es tomēr atnācu klātienē apraudzīt izvēlēto priekšnieku. Viņš mani pārsteidzoši sirsnīgi sveicināja, pieņēma dokumentus, ātri tos parakstīja un piedāvāja nedaudz pasēdēt, lai pēc brauciena sasildītos, jo šodien bija ļoti auksta diena. Viņš piedāvāja tēju un pats to ielēja. Nemaz nebrīnījos, ka šodien pie viņa nebija atnākusi Sofija Petrovna ar dokumentiem, viņa arī tik uzmanīgi un novērtējoši skatījās uz mani, it kā nevis es būtu ieradusies viņu izvēlēties, bet gan viņš. , es. Šķiet, ka viņš joprojām bija apmierināts ar pārbaudi.

Viņš zina, es saprotu. Kāds viņam beidzot pačukstēja, putns uz astes atnesa laulības pārkāpšanu, kas tika gatavota korporatīvajā ballītē.

Sapratusi, ka esmu jau “pieņemta” un priekšnieks garīgi gatavs, beidzot nolēmu pats viņu rūpīgi pārbaudīt. Gara auguma, tieva, tīri noskūta, patīkami sejas vaibsti, izskatās glīti.

Mēs ar Iļju Romanoviču runājām diezgan ilgi un detalizēti. Visu laiku es jutos kā intervijā, tikai ne darba, bet gultas dēļ. Iļja Romanovičs pat flirtēja un ik pa brīdim izteica man komplimentus, kas, jāatzīst, bija patīkami. Es ilgu laiku neesmu saņēmusi komplimentus no vīriešiem. Mans vīrs mani neiepriecina ar tiem, viņš dāvina ziedus, bet tikai dežūras laikā, svētkos. Man šķita, ka tas ir normāli, bet tagad es saprotu, ka tā nedaudz pietrūkst.

Tajā pašā dienā mēs tikāmies ar Natašu pie tirdzniecības centra. Problēma nebija jaunu gudru apģērbu izvēlē. Pēkšņi sapratu, ka sen neesmu bijusi tik izšķērdīga, pērkot sev daudz visu uzreiz un ne īpaši nepieciešamo, piemēram, vairākus jaunus apakšveļas komplektus uzreiz.

– Nataša, kāpēc tik daudz?

– Kāpēc ir šis? Pārsteidz mīļāko un vīru.

– Mīļākais ir vienreizējs atriebības nolūkos.

"Nu, varbūt jums tas patiks un vēlaties to atkārtot vēlreiz, bet jums nav skaistākas apakšveļas." Klausieties Natašu un viss jums būs lieliski!

Es negatīvi pakratu galvu.

– Nav turpinājuma. Atriebties, jā, un tad, kad Kostja ieradīsies, es viņam par to pastāstīšu, teikšu, ka tas bija arī stulbuma, aizvainojuma un paaugstināšanas dēļ. Es gribu paskatīties uz viņa seju, un tad mēs, iespējams, šķirsimies.

– Nu, māt, tu, protams, riskē. Vai tev nav bail, ka viņš tev nolauzīs degunu par tādām atzīšanām?

"Bet man vienalga," vienaldzīgi paraustu plecus. "Man nesāpēs vairāk kā iekšā."

– Ak, man nepatīk tavs noskaņojums. Jā, un mums ir jāmainās un jāatriebjas par drosmi, varbūt mēs visu atcelsim. Jūs varat viņam pateikt, ka esat viņu krāpis ar vārdiem, neatbalstot to ar darbībām.

– Nē, es daudz domāju. Man to vajag. Lai kaut uz brīdi justos kā sieviete un kādam vajadzīga. Tagad es vispār neko no tā nejūtu. Pašnovērtējums ir zem nominālvērtības.

– Nu, tas nav fakts, ka tu to paņemsi. Pēkšņi tas kļūs vēl sāpīgāks. Es jums saku, šeit ir vajadzīga drosme, lai jūs vēlāk to nenožēlotu.

– Man vienalga.

Nataša pakrata galvu, bet tad velk mani uz visdārgāko veikalu šajā tirdzniecības centrā.

"Izvēlēsim jums kleitu korporatīvajai ballītei, un tad dosimies uz kino."

4. nodaļa

Tajā vakarā es pielaikoju desmitiem kleitu, kad pielaikoju nākamo, Nataša kliedza uz visu pielaikošanas kabīni:

– Stop-op! Šis!!! Ņem to! Visi, pārģērbieties, ejam uz kasi.

– Tu domā? – es vilcinājos spoguļa priekšā, cenšoties novilkt pārāk īso apakšmalu zemāk. Kleita ir melna, gluži kā manam noskaņojumam, visās vietās pieguļoša, ar šķēlumiem un izgriezumiem, kas maz atstāj iztēli.

“Jā, tu tajā izskaties lieliski, tas ir ideāli piemērots tavam jaunajam izskatam, un kāda klasiska maza, melna kleita,” Nataša jūtas pilnā satvēra plaukstas. – Trakā ķeizariene! Šis esat jūs un jūsu jaunais tēls. Jūs būsiet korporatīvās ballītes karaliene.

"Šī ir pārāk maza melna kleita par kosmisku cenu," es nomurminu, ar grūtībām noraujot pie ķermeņa pielipušo audumu.

– Ko, tu neņemsi? – kolēģis vīlušies jautā.

"Es darīšu," viņa nomurmināja atbildi.

Pie kases man joprojām bija šaubas. Lai stiprinātu savu pārliecību, es piezvanu savam vīram. Starp citu, kopš vakardienas viņš man nav zvanījis ne reizi.

– Sveiki! Anyuta, sveiks! – saka vīrietis ar dzimto balsi. Tāda dzīvespriecīga, apmierināta balss. Fonā dzirdama mūzika un sieviešu smiekli

– Sveiki. Kā tev iet? Vai labi atbraucāt?

– Jā, viss ir kārtībā, neuztraucieties. Anyut, man ir daudz darba, man jāiet.

– Jā, čau.

Kostja ir pirmā, kas pārtrauc zvanu. Es pagriežos pret Natašu.

"Mums arī ir jāizvēlas jauni apavi, ko pievienot kleitai." Un… zābaki.

– Nekādu problēmu! Tagad iesim un apskatīsim apavu veikalu,” pasmaidīja Nataša. – Jaunam izskatam tikai galvu reibinošs stileto papēdis!

"Jā," es atbildu, maksājot un domājot par to, kāpēc gan neiegremdēties savā krātuvē lietainai dienai. Staigā, vienkārši staigā. – Ejam uz virsdrēbju veikalu. Jūs varat atriebties arī materiālā ziņā.

– Par ko?

– Es gribu nopirkt sev kažoku.

– Ak, māt, tu beidzot iedzīvojies garā!

Brīdī, kad devos ārpus pilsētas uz korporatīvo pasākumu, biju gatavs, ja ne garīgi, tad fiziski. Šajās dienās esmu izgājusi tik daudz skaistumkopšanas procedūru. Darba kolēģi mani atbalstīja, cik varēja. Mēs gājām uz pirti, uz spa un uz masāžu. Mēs pat kolektīvi ievērojām diētu, bet tā patiešām nebija īpaši veiksmīga, un banketā visi zaudētie kilogrami atgriezās.

Mēs ieradāmies viesnīcā kopā ar Sofiju Petrovnu un viņas vīru. Viņa nepaliks pa nakti, viņš viņu paņems pēc dažām stundām, un visi ir gandrīz gatavi doties ceļā, tikai mēs ar Natašu vienojāmies par istabu divatā un plānojam palikt līdz rītdienas plānotajai izbraukšanai. Nataša jau paredzēja, ka Iļja Romanovičs mani vedīs mājās, bet es par to kaut kā šaubos. Es jau, atklāti sakot, drebēju, un es gribu visu nomest un bēgt.

– Sofija Petrovna, vai es ar jūsu vīru varam atgriezties pilsētā? Nu vai vismaz līdz tuvākajai autobusa pieturai. "Es pārdomāju," es to saku, kad automašīna jau ir novietota viesnīcas stāvvietā.

– Mazā, ko tu dari, paskaties, cik skaista tu šodien esi. Jūs tik daudz gatavojāties. Ja nevēlaties, neviens nespiež tuvoties nevienam, varat aizsūtīt Iļju Stepanovu, un tas arī viss. Bet tu sevi parādīsi. Šodien šajā viesnīcā ir sapulcējusies visa mūsu viesnīcas virsotne, un tu esi tik skaista jauka, ka tevi uzreiz paaugstinās amatā, varbūt pat apsvērs iespēju pievienoties ģenerāļa štābam. Ejam, mīļā, nav jēgas sēdēt mājās, slēpt savu skaistumu.

Sofijas Petrovnas galants vīrs atver mums durvis. Es izeju un tiešām jūtos neticami skaista un eleganta. Es valkāju visu jauno. Un plecos kažoks. Tas ir tālu no dārgākā, es to nopirku ar pietiekami daudz naudas, bet tas ir kažoks! Silts. Man nav tik auksti kā agrāk. Es pats jūtos jauns, kaut arī ar vecām problēmām un aizvainojumiem.

“Iztaisnojiet plecus, paceliet zodu un ejiet,” pavēl Sofija Petrovna.

Es sekoju kolēģes norādījumiem un devos, lai gan neilgi un ne tālu. Sniegs autostāvvietā bija slikti notīrīts, bija ledus, un man bija zābaki ar milzīgiem stiletto papēžiem. Neskatoties uz kājām, zodu pacēlusi gaisā, viņa dabiski paslīdēja un lidoja, bet, pārsteidzošā kārtā, nekrita. Tas lidinājās horizontālā stāvoklī, pavisam nedaudz, lai sasniegtu cieto, auksto zemi. Jaungada brīnums? Nē.

Es pārsteigumā mirkšķinu acis. Uz briļļu lēcām bagātīgi krīt sniegpārslas, tāpēc neredzu vīrieti, kurš mani noķēra perfekti, bet viņš pats… ir tuvu ideālam. Ne mans, protams, bet vispār. Tāds… liels, brutāls bārdains puisis, plats, gaišā jakā, viņa šķielēšana ir tik vērīga.

"Parasti meitenes tā burtiski nekrīt pie manām kājām," smejoties atzīmē svešinieks, turpinot mani turēt bezsamaņā. Bet viņš ļoti labi zina, viņš ir tik labs.

"Es tevi nemaz neredzēju… bet acīmredzot es jutu tieši mugurā, ka man jākrīt," viņa kaunā aizvēra acis. Vai es tikko ar viņu flirtēju? Joprojām tik neveikli. Es staigāju neveikli un runāju tāpat. Nē, es vienkārši izteicu draisku komplimentu atbildē, nekas vairāk. – Un… vai tu mani savāksi?

Galvu reibinošs rāviens, un tagad es jau stāvu uz savām kājām. Un vīrietis… aiziet. Droši vien manas stulbās, smieklīgās flirtēšanas dēļ.

– Ak, te ir tik slideni! Lenečka, turi mani! – Tikmēr Sofija Petrovna, kura atpaliek, saka. – Ak, ko, jauneklis jau iet prom? Anechka, vai tu viņam pateicies? Viņš tevi tik efektīvi pieķēra.

"Nē," es atbildu un tad kliedzu. – Izglāb mani!

Vīrietis pat nepagriezās.

– No kurienes tas radās? – Svetlana Petrovna ir pārsteigta. "Un es to izdarīju tieši laikā." Reakcija laba.

"Jā, viņš izkāpa no nākamās mašīnas, mēs ieradāmies gandrīz vienā laikā," atbild Leonīds Semenovičs, mājot uz mašīnu.

– Oho, kāda mašīna! – Sofija Petrovna ir pārsteigta, skatoties uz lielo un ļoti dārgā izskata melno apvidus auto. – Vai tas ir kāds no mūsu darba, nez vai viņš ieradās uz korporatīvo ballīti? Vai tikai viesis? Droši vien ciemiņš, ja kāds no vadības, zinātu. Visus lielos priekšniekus pazīstu pēc skata.

– Kāpēc jūs domājat, ka tas ir liels? – ziņkārīgi jautāju.

"Mazie cilvēki ar šādām automašīnām nebrauc," autoritatīvi atbild mans kolēģis.

"Nē, tas nav tavs kadrs," atzīmē kolēģes vīrs. – Kaut kāds militārists.

– Kāpēc militārs? – Sofija Petrovna bija pārsteigta.

– Gaita un gultnis. Es pats saņemu militāro pensiju. Man ir laba acs uz šo.

“Mūsu Anija vēlētos tādu vīrieti kā viņas džentlmenis,” Sofija Petrovna nopūšas. "Viņas vīrs būtu redzējis, kādi vīrieši viņai seko, viņš uzreiz būtu sapratis, ko viņš dara nepareizi."

Spriežot pēc tā, ka Leonīds Semenovičs neuzdod jautājumus par to, kas notiek ar manu vīru, bet tikai piekrītoši māj ar galvu, viņam ir arī visas manas problēmas. Pastāv aizdomas, ka visi kolēģi, paziņas un viņu tuvākie radinieki ir informēti. Nu pati vainīga, nebija jēgas pļāpāt.

Skumji. Joprojām būs tik daudz tenku un diskusiju.

5. nodaļa

Es atradu Natašu jau istabā. Pļāpājot par visu, vispirms izstaigājām teritoriju, ieelpojām svaigu gaisu, paēdām pusdienas un tikai pēc tam devāmies taisīties. To salikšana prasīja ilgu laiku, rūpīgi. Es savās kāzās tik ļoti neģērbjos. Nataša nemitīgi palīdzēja ar padomu un vēlējās pati uztaisīt grimu, bet es to nevarēju izdarīt, un beigās viņi gandrīz paņēma četras rokas, lai uztaisītu manu grimu. Kad viņi pulcējās, Nataša piezvanīja pārējām mūsu sievietēm, lai pārbaudītu attēlu.

– Princese!

– Nē, karaliene!

– Femme fatale.

"Nē," Nataša apmierināti novelk. "Šodien viņa ir traka ķeizariene." Ejam jau, vai ne? Mēs visi šodien esam skaistules. Centrālais atzars ar viņu modīgajām FIFA mums nelīdzinās.

Vēlreiz novelku apakšmalu un dodos uz durvīm.

– An, kā ar brillēm? – Nata neizpratnē saka.

– Kā ar brillēm?

"Jūsu kleita viņiem nemaz neatbilst." Liktenīgs skatiens, šika frizūra un vecas, nemodernas brilles – nē, nē, nē, novelc.

"Vai jūs nevarējāt to pateikt iepriekš?" – esmu sašutis. – Es pirktu lēcas.

"Es domāju, ka tas jau ir skaidrs." Vai bez brillēm jūs neko neredzat?

– Redzu, bet ne tik labi, kā gribētos.

– Tad novelc to, tu visu laiku skatīsies uz Iļjušu, jee-gee.

Kad ieejam banketu zālē, es ne tik daudz redzu, cik jūtu, ka mēs ar Natašu pievēršam sev lielu uzmanību. Arī Nataša centās visu iespējamo un izskatās lieliski.

Ejot cauri zālei, pārsvarā sveicina vīrieši un saņemam daudz apbrīnas pilnu komplimentu. Natašai jau vairākas reizes tika lūgts iepazīstināt ar viņiem savu draugu. Tas esmu es. Nataša pasmejas par jautātājiem un atbild apmēram šādi:

– Saš, vai tev viss ir kārtībā? Atver acis, tā ir Anka, tikai ar kosmētiku. Mihaļič, es to nemaz negaidīju no tevis. Kā tu varēji neatpazīt Aniju?

Tagad ballē jūtos kā Pelnrušķīte, arī viņai pievērsa lielu uzmanību un nepazina, bet mana pasaka ir salūzusi. Vulgāra pasaka, kur Pelnrušķīte saņem daudz taukainu, izģērbjošu skatienu, un viņa pati ieradās ballē ar princi ne tikai dejot.

Nākamā sarunu biedre nepacietīgi ieskatās kleitas dekoltē. Viņa iztaisnoja ņieburu, pavelkot to augstāk. Kleita uzvilka, vairāk atklājot viņas kājas. Sarunu biedram ieplešas acis, viņš nezina, kur likties, un šķiet, ka siekalas taisās tecēt, un es varu tikai domāt par to, cik ellišķīgi man sāp kājas ne mazāk elles stiletos papēžos.

Šobrīd es ienīstu savu vīru. Kāpēc viņš, necilvēks, mani krāpa? Es tagad sēdētu kā parasti kaktā, ērtās mīkstās kedas un savā mīļākajā oversize džemperī, ar prieku vērojot korporatīvajā ballītē valdošo jautrību no malas. Atslēgas vārds tiek ievērots. Man arī būtu līdzi brilles.

Ar gribas spēku viņa apturēja iekšējo vaimanāšanu un iztaisnoja muguru. Ak, šeit nāk mana skaistule.

Iļja burtiski uzlidoja augšā, apbēra viņu ar komplimentiem, viegli apskāva, rādot apkārtējiem kolēģiem vīriešiem, ka dāma, šķiet, jau ir ar viņu aizņemta, un drīz visi tika aicināti nākt pie galdiņiem.

Sēdēsimies. Es esmu starp Iļju un Natašu. Iļja nekavējoties sāka mani pieskatīt, pasniedzot ēdienu un uzpildot dzērienus. Jā, viņš ir īpaši dedzīgs ar dzērieniem. Tikmēr uz skatuves notiek sagatavotas kolēģu runas par gada rezultātiem, un vadītāji iznāk teikt svinīgās runas. Pēkšņi no durvīm parādās kavētājas, pārsvarā meitenes, kas smejas un sarunājas savā starpā.

–No kurienes viņi ir? – uzdodu Natašai jautājumu.

– Ha, ņemiet vērā, ka jūs piedalījāties meklējumos.

– Kādi meklējumi?

– Tagad izplatījušās baumas, ka viesnīcā ieradies mūsu topošais ģenerālis. Incognita. Līdz oficiālajai atklāšanai tikai augstākā vadība zina, kā tas izskatās. Tāpēc kāds ierosināja, ka viņš varētu būt mūsu lielo priekšnieku sabiedrībā vai atpūsties kaut kur VIP zonās. Vai atceries, kad es aizgāju uz kādām divdesmit minūtēm? Es arī padevos un devos skatīties.

– Jā? Bet kāpēc?

– Tas ir tik interesanti. Vai varat iedomāties, kāda ir iespēja šeit satikt ģenerālmenedžeri un mēģināt iegūt interviju viņa komandai.

– Kāpēc tu man nezvanīji?

– Kurš tevi atlaistu? Vīrieši tevi ir ieveduši ringā. Ar šo melno kleitu un visu pārējo mēs laikam pārāk tālu aizgājām.

– Vai es izskatos pēc vieglas tikumības sievietes?

– Nē, kā zvaigzne un liktenīga skaistule. Viņa ir kļuvusi pārāk laba mūsu darbiniekiem.

– Jā, viņa ir tik laba, ka viņas vīrs sāka viņu krāpt.

Viņa vienā rāvienā izdzēra glāzē ielieto šķidrumu un prasīgi iedeva tukšo trauku Iļjam, kurš bija sajūsmā un uzreiz ielēja vēl.

"Pf-f," Nataša šņāc man ausī, un tavs vīrs joprojām sakož elkoņus.

"Es par to šaubos," es klusi atbildu. – Kāds viņam priekšnieks. Tagad viņš pelna gandrīz trīs reizes vairāk nekā es, un nākotnē viņam tas būtu jāpalielina.

"Tu esi daudz jaunāks par šo priekšnieku."

– Un kas?

Iļja pārtrauc mūsu čukstus un piedāvā tostu par mīlestību.

Jāatzīst, ka līdz vakara beigām es pacēlu daudz tostu. Es gribēju aizmirst sevi, pārslēgt ātrumus, atbrīvoties no bailēm un šaubām. Un, jāsaka, man izdevās, garastāvoklis uzlabojās, daudzkārt izgāju dejot ar Natašu pie ātrajiem skaņdarbiem, dejoju lēnās ar Iļju… un šķiet, ka daudzi cilvēki tika aktīvi aicināti. Jo ilgāks vakars, jo manas atmiņas kļuva fragmentārākas un galvu reibinošākas. Atceros, kā mēs ar Natašu smējāmies, kad Aleftina Vladimirovna, mūsu pirmspensijas vecuma grāmatvede, sieviete tik labā formā, pēkšņi uzkāpa uz letes un sāka dejot. Viņi mēģināja viņu pierunāt nokāpt, bet viņa vienkārši visus atgrūda un turpināja dejot ar nesatricināmu skatienu.

6. nodaļa

Kādā brīdī sapratu, ka galva tā reibst, ka vajag gaisu. Iļja ļoti negribēja mani palaist, bet es paskaidroju, ka man tas tiešām ir vajadzīgs, un es drīz nākšu.

"Ja kas, mans numurs ir divi simti astoņdesmit pieci," Iļja nozīmīgi sacīja. "Domāju, ka drīz tur došos." Nāc, iedzersim tēju. Labāk, lai mēs neaizbraucam kopā.

"Jā, labi," es pamāju, nesaprotot, kāpēc tāda slepenība. Es nezinu, kā ir ēkā, kurā strādā Iļja, bet manējā, šķiet, ka visi ir informēti par mūsu plāniem korporatīvajai ballītei, sākot no priekšnieka līdz apkopējai.

Nedroši eju svaigā gaisā. Es izeju uz lieveņa, un ārā ir sals, tumšs un šausmīgi skaists. Aukstums nedaudz attīra prātu. Es saprotu, ka, neskatoties uz to, ka esmu rūpīgi kondicionējis sevi, man joprojām nav vēlēšanās doties uz Iļjas istabu.

Es kādu laiku stāvu, dziļi elpojot, un tad izņemu telefonu no somiņas. Pēdējā iespēja. Vai nu man, vai Kostjai, vai varbūt tikai mums.

es zvanu. Sekundes it kā stiepjas, gribas dzirdēt viņa balsi, runāt, visu izstāstīt, bet…

Abonents nav pieejams. Zvanu vēlreiz, atkal. Nē.

– Kaza! – no visa spēka kliedzu uz nevainīgo telefonu un tad ar visu iespējamo ļauno spēku metu telefonu pēc iespējas tālāk no sevis un tikai pēc pāris mirkļiem saprotu, ko esmu izdarījis.

Es iemetu savu vienīgo veco, mīļo telefonu kaut kur sniega kupenās. Es viņu aizvainoju par velti, un man arī pazuda kontakts.

Mans pirmais impulss bija skriet meklēt savu telefonu, bet es apstājos. Tas bija pietiekami gudrs, lai saprastu, ka labāk nekāpt sniega kupenās tikai apaviem un bez virsdrēbēm, pat naktī, īpaši bez brillēm. Ko es šeit varu redzēt?

"Pagaidi, mīļā, es drīz atgriezīšos un tevi atradīšu!" – atkal iesaucos tumšajā naktī un atgriežos viesnīcas ēkā.

Kaut kā līkločos, ik pa brīdim pieturoties pie sienām, viņa rāpoja uz Natašu un manu istabu. Tagad es ģērbšos un reģistratūrā palūgšu lukturīti, ja man tādu iedos.

Es paklupu istabā un sastingstu.

Natašas un manā istabā kāds skaļi vaidē un izdod kopulācijai visai raksturīgas skaņas. Kurš uzdrošinājās ienākt Natašas un manā istabā un tā to apgānīt?!

Es izlēcu no istabas, aizmirsdama, kāpēc es vispār tur biju aizgājusi. Man šķiet, ka viņi mani nepamanīja. Viņa sāka steigties uz liftu, lai sūdzētos, ka istabā ir sveši cilvēki, bet tad apstājās. Tikai man, Natašai un, iespējams, viesnīcai ir atslēgu kartes. Maz ticams, ka viesnīca mūsu istabā ielaistu pāris. Kāds secinājums paliek? Nataša tagad ir kopā ar kādu istabā. ES nē.

Ak, viņa ir sasodīti uzticīga sieviete savam vīram!

Un viņa kliedz tik skaļi, ka tā nav vaidēšana, it kā viņa tiktu sagriezta. Tagad kā es varu izdzēst šo mirkli no savas atmiņas? Un kas ir viņa, ak, kompanjons? Šķiet, ka visu vakaru neesmu nevienam īpaši pievērsis uzmanību, bet pēkšņi tas ir uz tevi.

Sasodīts, es nepaņēmu ne brilles, ne drēbes. Kas tad ir tagad? Neatgriezies. Nata droši vien ir pārliecināta, ka līdz rītam es neieradīšos, un viņa pati var visu nakti istabā mānīt. Ko man tagad darīt? Bez mantām, bez telefona. Bez brillēm pat uz bibliotēku nevar aiziet!

Labi, es aiziešu pie Iļjas iedzert, viņš sauca.

Nospiežu lifta pogu un gaidu. Durvis atveras raiti un… kāpēc man tā nav paveicies?!

Viņi arī kaislīgi, nekaunīgi un nekaunīgi kopulē liftā.

Es aizveru acis ar rokām, cik ātri vien iespējams. Kas tā par izvirtušu viesnīcu?!

– Es varu saprast visu, bet Aleftina Vladimirovna, kur jūs dodaties?

Jā, jā, tieši tā grāmatvede, kura iemīlēja bāra leti. Es arī, izrādās, mīlu mūsu jauno kurjeru.

Steidzos uz kāpņu pusi, paklupu, gandrīz nokrītu, beidzot novelku šausmīgās kurpes un basām kājām eju augšā pa kāpnēm, ik pa brīdim piesardzīgi palūkojoties uz priekšu. Pēkšņi arī šeit kāds pieslēdzās. Atmiņas par Natašas kliedzieniem izgaist, redzot gandrīz kailu Aleftīnu Vladimirovnu un kurjeru, kurš nometies ceļos viņas priekšā.

Tātad, kāds ir Iļjas numurs? Es kaut ko aizmirsu. Ak, es atcerējos! Divi simti septiņdesmit pieci.

Kaut kā tiku līdz vajadzīgajai istabai, klusi pieklauvēju, lai nenodeg kaimiņu istabas, tur laikam bija arī mūsējie. Man neviens to neatver. Arī varbūt nav abonents? Es jau klauvēju skaļāk – nē. Varbūt viņš aizmiga?

Šņukstot, viņa iesita pa durvīm un devās lejā uz banketu zāli. Droši vien tur staigā vēl kāds. Nē, es nemeklēju vīrieti uz nakti, bet kaut kur man ir jāpasēž visu atlikušo nakti.

Banketu zālē atradu pāris man zināmas kolēģes, ar kurām labi pavadījām laiku, vairs neēdām, tā kā ēdiena īsti vairs nebija, bet dzērienu bija daudz, juta līdzi. es, un necilvēks vīrs, un bastarda priekšnieks aizmigām.

Vēlāk nez kāpēc attapos reģistratūrā, rūgti raudot un sūdzoties puisim aiz letes, ka esmu pazaudējis telefonu, ka nevaru iekļūt savā istabā, nezinu, ko darīt ar savu. dzīvi.

"Nu, es varu palīdzēt jums nokļūt tavā istabā," puisis teica ar līdzjūtību. – Tev vajadzētu pagulēt. Kāds ir numurs?

"Trīs simti septiņdesmit pieci," es rupji atbildu.

– Tieši tā?

– Protams, es derēju.

Puisis iedod man karti un pat palīdz nokļūt līdz liftam, pretējā gadījumā es kļūstu emocionāla.

Kad ierodos uz grīdas, jūtos dīvaini, šķiet, ka mēbeles šeit ir dārgākas, un durvju ir daudz mazāk, it kā es te nekad nebūtu bijis, bet nevar zināt.

Kā es pats, šķielēdams, meklēju īsto numuru, atsevišķs varoņdarbs, beidzot atradu īstos ciparus, ieliku karti, atveru durvis un iegāju iekšā. Klusums, tumsa. It kā Iļja jau ilgu laiku būtu gulējis. Es gribu pārslēgt slēdzi, bet nevaru to atrast vai iekļūt, bet tas ir labi.

Turoties pie sienas, es ieeju dziļāk istabā. Istaba ir ļoti liela un nekad nebeidzas.

Jā, šeit ir guļamistaba, es domāju. Jebkurā gadījumā man šķiet, ka es apglabāju sevi gultā. Precīzāk, viņa paklupa un nokrita uz šīs gultas, un tajā atradās vīrietis.

– Te nu es esmu! – es priecīgi dungoju. – Es atnācu, un tu gulēji.

7. nodaļa

"Pārsteidzošs nekaunības līmenis," no tumsas atskan mierīga vīrieša balss. Viņa intonācija un tembrs man iedeva zosādu. Nekad iepriekš neko tādu nebiju piedzīvojusi, sazinoties ar Iļju.

– Kāpēc ir šis? – aizvainota jautāju.

– Lai mocīt un sekot man visu vakaru, un kaut kā iekļūt manā istabā. Vai tas nav augstprātības virsotne?

"Es tev nesekoju," es atbildu vēl vairāk aizvainots. – Vai es varu tagad doties prom?

Pēkšņi pret manu seju tika pavērsts lukturītis. Es aizvēru acis no skarbās gaismas un pārsteiguma.

– Tu neesi. Jau labāk. Kā tu nonāci manā istabā?

– Dīvaini jautājumi. Tas ir tas, ka es aizeju.

Es veicu neveiklu kustību prom no gultas, bet Iļja satvēra manu elkoni un pievilka mani atpakaļ uz sevi. Es atkal nokrītu uz vīrieša ķermeņa.

– Vispirms parunāsim.

"Es nenācu šeit runāt."

– Priekš kam?

– Sazinieties ar ķermeņiem.

– Nopietni?

– Nē, sarunas ir intelektuālas… intelektuālas, sasodīts.

Esmu noguris no šī visa. Pilnajā tumsā es ar rokām kladzinos pa segu. Ķermenis ir negaidīti spēcīgs un plats. Es apstājos pie visredzamākās daļas. Oho! Es to nemaz negaidīju, šķiet, ka tas ir daudz vairāk nekā manam vīram. Es nebiju tam garīgi gatavs. Ir pienācis laiks nākt pie prāta un tikt prom no šejienes.

– Labi, tu negribi, kā gribi, tad es iešu… es atradīšu kādu, kas to gribēs.

Vēlreiz mēģināju piecelties, bet Iļja ar savām negaidīti smagajām un platajām rokām piespieda mani pie vietas, pareizāk sakot, pie sevis. Turklāt šīs rokas netika novietotas uz muguras.

– Kāpēc tu atnāci?

– Ak…

– Nē, es runāju par kaut ko citu, ko jūs vēlaties saņemt par seksu?

"Tu nezini," es rūgti un ironiski pasmaidu.

– Veicināšana? Nauda?

– Pats par sevi saprotams, bet galvenais ir atriebība.

– Kam?

– Tātad manam vīram. Piekrāpa mani par paaugstināšanu amatā. Tagad es arī to gribu.

– Tas ir interesantāk.

Pēkšņi atkal iedegas lukturītis, es aizveru acis, jo tas spīd man tieši sejā. Iļja paņem mani aiz zoda un groza manu galvu pa kreisi un pa labi.

– Izskats man piestāv.

Lukturis izslēdzas. Viņa pakratīja galvu, lai atrautu no sevis vīrieša roku. Iļja sāka uzvesties pavisam dīvaini.

– Vai tas nav pārāk sīki, lai atriebtos? Vienkārši, lai atriebtos, pārgulētu ar kādu? – Iļja mājīgi jautā.

– Mazs? Ko vēl jūs varat darīt? Es jau esmu mainījis savas domas par daudzām lietām. Kad viņš atgriežas no komandējuma, kas viņam jādara… cāli, kad viņš iet gulēt? Tāpēc es neesmu asinskārs, man nav drosmes.

Spēcīgais vīriešu būris zem manis sāka trīcēt zem manis no klusiem smiekliem. Oho, Iļja smejas, es gandrīz nokritu no viņa no tik smagiem smiekliem, bet, kad sāku slīdēt, viņš pats mani atbalstīja un atgrieza savā vietā. Vispār saruna ir nesaprotama, bet tiešām interesanta, agrāk par Iļju tik ļoti neinteresējos, bet tagad nervi tiešām saspīlēja.

– Ja tu atriebies, tad atriebies ar prieku. Ne jau nodevības fakts ir svarīgs; pats par sevi tas nav tik nepieciešams. Es vēlos, lai viņš saprastu, ko viņš izdarīja, lai izjustu visas sāpes, ko jūs jutāt. Greizsirdība, aizvainojums, nodevības sajūta. Garīgi ciest un sadegt sāpju liesmās. Lai viņš saprastu, ka tas, ar kuru viņš tevi krāpa, nav neviens, salīdzinot ar tevi, un viņš pats ir tikai netīrumi zem tavām kājām.

"Ak-o," es izbrīnīti saku. – Nē, es neko tādu neplānoju, es šņukstēju. "Tātad jūs pat nevēlaties ar mani gulēt?"

– Kāpēc pēkšņi?

"Ja es gribētu, es nemēģinātu viņu atrunāt."

– Vai es tevi atrunāju? Pieskarieties vietai, kur nesen pieskārāties. Vai tas nav galvenais rādītājs vēlmei ar tevi pārgulēt?

Hm. Es tai pieskāros. Katram gadījumam vairākas reizes, pamatīgi. Nē, nu, vēlme tiešām ir, šķiet, pat kļuvusi lielāka, lai gan cik vairāk? Pirmo reizi to sajutu, es par to nedomāju.

– Auksts.

Es nošņācu un sāku vilkt lejā savas kleitas siksnas.

– Attaisīsi kleitu rāvējslēdzēju?

Rāvējslēdzējs attaisījās zibens ātrumā, taču tā vietā, lai novilktu kleitu, viņa atkal pārdomāja un samulsa. Manī šodien ir tik daudz pretrunu.

– Kas tas ir, Anna?

"Es to nevaru," es skumji saku tumsai. – Vai varu iet?

Silta, liela roka pieskārās manai nu jau kailai mugurai. No šī pieskāriena man uzreiz pārskrēja zosāda. maigi kustina roku gar mugurkaulu uz augšu un tad uz leju. Šī vienkāršā kustība pārvērš visu manī. Jūtos kā kaķis, kuru glāsta saimnieks.

"Kā jau teicu iepriekš, tas vien, ka gulējat ar kādu, vēl neko nenozīmē." Tik-tik atriebība, neviens nezina, kurš pēc tam jutīsies sliktāk. To, ka atrodaties cita vīrieša gultā, jau var uzskatīt par krāpšanos, to, ka ļaujat viņam pieskarties sev. Vai jums patīk šie pieskārieni?

"Uh-huh," es nodungoju. Vēl nedaudz, un es varu sākt murrāt, tas ir tik jauki.

– Tagad arī šī ir nodevība, taču, ņemot vērā to, ka no tās gūsti baudu, atriebība kļūst daudz jēgpilnāka un saldāka pat bez paša tuvināšanās fakta.

Es noliku galvu uz Iļjas krūtīm un nogurusi aizveru acis.

– Vai gribi teikt, ka…

– Atriebties ir jādara apzināti, saprotot un apzinoties, ko dari, kāpēc un kādu rezultātu vēlies iegūt.

Iļja pēkšņi uzvilka manu kleitu uz augšu, es, vairs nepretojoties, ļāvu novilkt drēbes, atstājot mani tikai apakšveļā.

Šķiet, ka lukturītis atkal ir ieslēdzies, es to jūtu caur aizvērtām acīm. Vai viņš kaut ko apsver? Nu, teikšu, mana apakšveļa šodien ir skaista.

Viņš to pārvietoja no krūtīm uz gultu sev blakus. Es aizveru acis vēl ciešāk. Tas ir biedējoši, bet man vairs nav vēlēšanās bēgt.

Es guļu un gaidu kādu darbību no Iļjas, bet nekas nenotiek. ES joprojām gaidu. Nē, viņš nav aktīvs. Vai tiešām to no manis gaida? Man tas bija varoņdarbs, ka es vispār te nokļuvu.

Labi, es arī varu. Tas nozīmē, ka es sniedzos ar roku zem segas, uzlieku plaukstu uz viņa platajām, stingrajām krūtīm un sāku detalizētu pārbaudi, pārsteigta par to, cik daudz pārsteigumu ir Iļjā. Tātad pēc izskata nevar teikt, ka viņš aktīvi nodarbojas ar kādu sporta veidu. Tik spēcīgi, spēcīgi muskuļi. Bet tie ir labi, bet kā ir ar zemākajiem, ja jūs tos neaiztiekat caur segu? Varbūt sega vienkārši bija pārāk bieza?

Es virzu savu ziņkārīgo roku uz leju, bet vīrieša plauksta to nosedz, neļaujot man nokāpt zemāk.

– Ne tagad.

– Kāpēc ir šis? Man to vajag tagad.

"Ir fiziska vēlme, bet nav morālas vēlmes." Tuvība ar sievieti, kura nav līdz galam adekvāta, kura līdz galam neapzinās savu rīcību, nav mans līmenis.

Ja nebūtu bijis tumšs, es būtu pagriezusi ar pirkstu pie deniņa; pavisam nesen, tajā pašā naktī, es, tāda, kāda esmu, biju diezgan Iļjas līmenī, es saucu pie sevis.

Jau neskaitāmo reizi traucos uz izeju.

– Nē, šonakt guli šeit. Vienīgais, kā viņai pietrūka, bija ielauzties kāda istabā šādā formā vai atrast citus piedzīvojumus tieši tajā vietā.

"Es ierados šeit piedzīvojumu dēļ!" – esmu skaļi sašutusi, tajā pašā laikā cenšoties nogrūst smago roku no vidukļa. Viņš to nedomā labā nozīmē, tagad es kliedzu. – Ahh! Nasi…

Otrā vīrieša roka aizsedza manu muti.

– Viņa ir nemierīga.

– Mm!

Smagais Iļja uzkrita virsū, piespiežot viņu pie gultas tā, ka bija grūti elpot, un arī viņa mute bija ciet. Es mēģinu atbrīvoties, bet ātri kļūstu izsmelts. Viņa kļuva ļengana.

"Hmm, mana fiziskā sagatavotība ir vāja, un nav pašaizsardzības prasmju," balss neapmierināti saka, jau virsū.

Es vēl nepadodos! Es aptinu kājas ap vīrieša vidukli un apviju rokas ap viņa kaklu, saliecos, pastiepos un ar lūpām pieskaros cietajām vīrieša lūpām, tad lūdzoši nobraucu gar tām mēles galu. Ko, morālas vēlmes vispār nav? Godīgi sakot, brīdī, kad viņš atbildēja, kāri tverot manas lūpas prasīgā, cietā skūpstā, es pavisam aizmirsu par vīra klātbūtni.

Man nekad nav bijis tik vēss, neapdomīgs, prātu satriecošs un ļauns skūpsts, it kā es skūpstu pašu tumsu vai drīzāk dēmonu, kas tajā slēpjas.

Skūpsts ir garš, kaislīgs, neviens nevēlas apstāties, bet dēmons nez kāpēc pirmais apstājas. Precīzāk, Iļja, kurš izrādījās tik liels pārsteigums.

– Sieviete, ko tu dari? – apmierinātā tonī nomurmina karstais Iļja, kurš prot skūpstīties tik imperatīvi un prasīgi. Viņš apgriežas uz muguras, velkot mani sev līdzi, un te es atkal guļu uz viņa platajām krūtīm.

– Kā ko? "Es atriebjos," es nomurmināju un mīļi žāvājos, noliekot galvu uz krūtīm. Tagad es dzirdu plaukstošus sirdspukstus. – Man šķiet, ka sapratu, ko tu teici par atriebības baudu. Tādu baudu var izstiept, un tad atriebties, tā atriebties un tad atkal atriebties. Un stiept. Un atriebties.

Ja Iļja man kaut ko atbildēja, es droši vien nedzirdēju vai izslēdzu.

8. nodaļa

Kādā brīdī es pēkšņi pamostos, it kā no grūdiena.

Kur es esmu?

Visapkārt ir tumšs. Sākumā neko nesaprotu, atmiņas jauktas galvā, bildes iznāk negribīgi, bet kāda brīnuma dēļ saprotu, ka man laikam Iļja, reibonis un slikta dūša. Ceru, ka tie nav grūtniecības simptomi?!

Es jūtu gultu. Blakus nav vīrieša ķermeņa. Varbūt viņš devās uz dušu? Bet tā ir laba lieta.

Degdama no kauna, es izlecu no gultas. Ko es esmu darījis?

Es jau jūtos pati, bet bez kleitas! Un pat bez apakšveļas. Ak, es noteikti darīju!

Uzkāpju ar papēdi uz auduma, noliecos, jūtu atradumu un priecājos. Šī ir mana kleita.

Es kaut kā uz tausti uzvelku drēbes un skrienu. Gaitenī es paklupu aiz saviem apaviem. Precīzāk, vienai kurpei. Es jūtu grīdu sev blakus, bet otro neatrodu, bet mana somiņa tika aizķerta. Nav slikti.

Basām kājām, ar vienu kurpi rokās, izlecu no istabas, skrienu uz kāpnēm, pie sevis lūdzot, lai pa ceļam nevienu nesatiktu, steidzos lejā pa kāpnēm uz savu stāvu, lidoju pie Natašas un mana. istabu un atviegloti aizcirta durvis. Iļjam joprojām ir mans krūšturis un kurpes. Es noteikti esmu vulgāra Pelnrušķīte. Viņa ne tikai atstāja kurpi kā suvenīru. Man vēlāk būs kaut kā uzmanīgi jāsavāc savas mantas. Vai arī ļaujiet viņam to paturēt kā trofeju.

Nataša mierīgi guļ savā gultā. Aizkari nav aizvilkti, istabiņa nekārtība, vakar, kad aizgājām, noteikti bija sakoptāk.

Viņa aizvēra aizkarus, nolādēdama sevi ar pēdējiem vārdiem, un devās uz dušu. Tur viņa jau atklāja, ka kleitu uzvilkusi ar iekšpusi. Es jūtos šausmīgi stulbi, man dauzās galva, un pats galvenais, es īsti nevaru atcerēties, vai ar Iļju kaut kas notika naktī vai nē. Šķiet, ka tas tomēr notika. Acu priekšā, it kā no ārpuses vērotu, atceros gultu, skaļus vaidus un divus savītus ķermeņus. Vai es tā kliedzu? Vai Iļja mani sagriež vai kā?

Tad šķiet, ka pat liftā ar viņu notika kaut kas šausmīgi vulgārs. Vai arī tā nebija?

Nē, nu, ja es nepamodos savā istabā un praktiski neizģērbos, tad droši vien viss notika, jums nevajadzētu likt lietā cerības.

Es satraukta eju uz savu gultu. Kāpēc es vakar pacēlu tik daudz tostu par drosmi? Tagad jūtos šausmīgi stulbi, galva griežas, joprojām ir slikta dūša un neko svarīgu neatceros.

Mēģinot atcerēties notikušo, es ilgi mētājos un grozos gultā. Sāk jau kļūt gaišs. Es cieši aizveru acis un beidzot! Karsts skūpsts tumsā, kurā ir tik daudz neprātīgas kaisles.

Es atveru acis. Jā, viss notika. Pēc tāda skūpsta nevar būt.

Nolēmu pamodināt Natašu uz brokastīm. Viņa pati nekad neaizmiga. Man negribas ēst, bet iesim vismaz iedzert kafiju.

– Nataša, celies, iesim brokastīs.

“Liec mani mierā, kāda kafija, man dauzās galva,” nomurmina Nataša.

– Vai man iedot viņam tableti galvā? Nedaudz ūdens? – es uzmanīgi apjautājos, uzreiz iespiežot prasīto Natašas rokās. – Turies, mīļā.

– Ak, Anka, tu esi mans glābējs.

Nataša paņem tableti un izdzer visu ūdeni vienā rāvienā.

– Nu, kas vakar notika ar tevi un Iļju?

– Nu… tā šķiet. "Es labi neatceros pagājušo nakti," es samulsusi atbildu.

– Es arī labi neatceros. Bet man tas noteikti bija.

– Ar ko?!

"Ar mūsu jauno ģenerāli," Nataša apmierināti pasmaida. "Man paveicās, es vakar viņu nejauši atradu un mēs runājām." Viņš man vakar apsolīja pārskaitījumu un to, ka padarīs mani par savu personīgo palīgu ar palielinātu algu. Padomā par to, kāda veiksme, vai ne?

– Nataša, kā ar tavu vīru?

– Nu, ja tu viņam nezvanīsi un neko neziņosi, tad viņš to neuzzinās. Viņš ir labs pret mani, es viņu nepametu, es viņu mīlu. Bet ģimenei vajag naudu, drīzumā gatavosim vecāko skolai, laiks dabūt jaunu mašīnu.

– Kā sauc mūsu jauno ģenerāli?

– Ak, zini, es precīzi neatceros. Kārena, es domāju. Viņš izrādījās tik foršs cilvēks.

Šķita, ka Nataša kaut ko atcerējās un tik sapņaini pasmaidīja. Br-r. Bet viņa patiesībā uzvedās kā mans vīrs, kuru viņa tik aktīvi nosodīja un juta man līdzi. Varbūt es kaut ko nesaprotu, un krāpšanās ir norma?

Meklēju telefona numuru un nekur nevaru atrast. Vakar gāju pastaigāties, pastaigājos, protams.

– Nataša, lūdzu, zvaniet man, es nevaru atrast savu tālruņa numuru.

Nataša zvana, bet istabā valda klusums. Es turpinu savus meklējumus cerībā, ka tas joprojām kaut kur atrodas klusuma režīmā.

Ak, ja viņš paliktu pie Iļjas? Es aizbēgu tumsā. Varēju atstāt ne tikai krūšturi. Bet tad Iļja būtu atbildējis uz izaicinājumu, vai ne? Labi, ja viņam tas ir un viņš atradīs tālruni un to ieraudzīs, viņš, iespējams, jums paziņos.

Brokastīs, bez telefona, jūtos neērti, bet tagad esmu ģērbusies daudz ērtāk un slēgtāk nekā vakar, mīkstās kedas, un tas jau man liek justies tik labi.

Kamēr mēs ar Natašu dzeram kafiju, pilnīgi visi vīrieši, kas iet garām no mūsu darba, sveicina mani, kā labi draugi. Jūtu, kā mana seja un ausis kļūst sarkanas, un kafija iestrēgst kaklā.

Brokastīs, bez telefona, jūtos neērti, bet tagad esmu ģērbusies daudz ērtāk un slēgtāk nekā vakar, mīkstās kedas, un tas jau man liek justies tik labi.

Kamēr mēs ar Natašu dzeram kafiju, pilnīgi visi vīrieši, kas iet garām no mūsu darba, sveicina mani, kā labi draugi. Jūtu, kā mana seja un ausis kļūst sarkanas, un kafija iestrēgst kaklā.

"Oho, cik populāra jūs esat kļuvis vīriešu grupā," saka Nataša bez skaudības. "Šodien tu izskaties gandrīz kā parasti." Ko viņi dara?

"Es nezinu," es paraustu plecus.

"Es zinu," negaidīti saka grāmatvede Aleftina Vladimirovna, sēžot kopā ar mums pie garā galda. "Sākumā jūs izgājāt no zāles, kad daudzi aizgāja, es arī aizgāju." Tad es atgriezos, paskatījos, un tu biji tur, sēdēji pie galda ar vīriešiem. Un pats galvenais, jūs visi tur komunicējat, kaut ko skaļi apspriežat, paceļat tostus. Tu raudi, un visiem vīriešiem tevis žēl, mierina, saki, ka ne visi ir dupši un ne visi krāpj. Viņi tevi slavēja par to, cik tu esi gudra un skaista. Viņi ieteica jums piezvanīt vīram un visu izskaidrot vīrieša izteiksmē; jūs būtu zvanījuši, bet jums nebija tālruņa.

Viņa aizklāja seju, dedzinot no kauna, ar rokām.

– Es neko no tā neatceros.

– Vai atceries liftu?

Es padodos šausmās.

– Kā ar liftu?

– Neatceries? Nē, nekas, viss kārtībā.

Viņa drūmi paskatījās uz Natašu.

– Es vairs neiešu uz korporatīvajiem pasākumiem! – Es nozvērēju.

"Nu, labi," Nataša nomurmina.

Un tad Iļja apstājas pie mūsu galda ar paplāti.

–Vai es varu sēdēt ar tevi? – interesējas priekšnieks. Protams, mēs pamājām.

Iļja apsēžas un nesteidzīgi ēd. Mēs ar Natašu ar ziņkārīgiem skatieniem skatāmies uz Iļju. Es nevaru neko pateikt par pagājušo nakti, bet viņš droši vien zina vairāk. Bet nez kāpēc viņš izskatās bēdīgs.

– Kā pagāja tavs rīts? – beidzot jautāju.

"Parasti," Iļja parausta plecus. Gribu jau pajautāt vismaz par telefonu, pēkšņi tomēr atradu, bet tad priekšnieks uzdod savu jautājumu. – Kāpēc tu vakar neatnāci pie manis iedzert tēju?

Natašas acis izspiedās, un manī viss nepatīkami nogrima. Protams, es neatceros visu, bet to, ka man bija kaut kas ar kādu naktī – jā.

Mēs ar Natašu klusējam, skatāmies viens uz otru. Es ļoti cenšos kaut ko atcerēties. Es gribētu teikt, ka nekas nenotika, bet nē, tagad es ļoti skaidri atceros apbrīnojamo skūpstu tumsā ar visām sajūtām. Pēc tāda skūpsta nekas nevar notikt.

Atceros arī to, cik neatlaidīgi klauvēju pie istabas durvīm. Viņa noteikti devās pie Iļjas.

– Es atnācu tevi apraudzīt. Pieklauvēja. Neviens to neatvēra.

"Nē, neviens nepieklauvēja," Iļja negatīvi pakrata galvu.

Ko es vakar darīju?!

– Meitenes, paskatieties, vai redzat, ka nāk mūsu attīstības direktors? – Aleftina Vladimirovna pēkšņi karsti nočukstēja, gluži kā Nataša, šausmīgi izspiedusi acis.

"Nu, mēs redzam," Nataša atbildēja bez entuziasma. – Jautrs vecis, iespaidīgs. Vai tev viņš patīk?

– Atver acis, muļķis. Paskaties, kas staigā viņam blakus. Mans priekšnieks ar lielu pārliecību man teica, ka viņš ir mūsu jaunais ģenerālis.

Mēs visi, arī Iļja, ar interesi skatījāmies uz attīstības direktoru.

9. nodaļa

– La, kāds skaists puisis! – Pirmā ar sajūsmu reaģēja Nataša. – Bet tas nav ģenerālis. Es vakar redzēju īsto ģenerāli un pat runāju. Arī, starp citu, ļoti mīļi.

"Man ir informācija no visuzticamākajiem avotiem," sašutusi atbild Aleftina.

Es beidzot redzēju, kas nāk no režisoriem. Un es to uzreiz atpazinu. Tas ir tas pats vīrietis no autostāvvietas, kurš vakar mani noķēra.

"Man arī šķiet, ka tas nav vispārējs," es atzīmēju.

– Bet kāpēc?! – Mūsu grāmatvede ir vēl vairāk aizvainota. "Viņš iepriekš pie mums nestrādāja, pretējā gadījumā visi viņu pazītu, bet tagad viņš iet kopā ar mūsu direktoru, viņi sazinās kā draugi."

"Viņam ir militārpersona raksturs, nevis ģenerālis, bet varbūt kāds ģenerālis," es jautri šņācu, atceroties Sofijas Petrovnas vīra vārdus. – Varbūt kāds goda uzaicināts liela klienta pārstāvis.

"Viņš ir ģenerālis vai ģenerālis, bet viņš ir labs," atzīmē Nataša, šķieldama kā kaķis uz skābo krējumu, bet direktors un viņa pavadonis slēpjas aiz atsevišķas zāles-restorāna durvīm, kas paredzētas īpaši vadītājiem. – Bet es ceru, ka tas nav ģenerālis, pretējā gadījumā mani apkrāps.

Kolēģe pēkšņi izlēmīgi pieceļas kājās.

– Nataša, kur tu dosies? – neizpratnē jautāju. Nata paguva tikai pāris malkus kafijas.

"Es došos izmeklēt, kamēr daudzi vēl ir šeit." Gribu noskaidrot, kurš ir ģenerālis un kurš suns bez sirdsapziņas.

Nataša apņēmīgi kaut kur devās.

"Šķiet, ka Natālija ir sarūgtināta, bet es arī vakar dzirdēju informāciju, ka tas varētu būt ģenerālis," Iļja man konfidenciāli sacīja, pieklusinot balsi. – Tikai daži cilvēki zināja, bet visa mūsu augstākā vadība korporatīvās ballītes laikā slēpās VIP telpā otrajā stāvā ar spoguļlogiem, kas pavērās uz koptelpu. Viņi tur sēdēja kā debesu būtnes, sēdēja virsū un vēroja mūs. Pat apsardze apsargāja ieeju šajā zālē, lai neviens cits netiktu cauri, un arī šī tur bija.

Spriežot pēc Iļjas indīgā toņa, viņam īsti nepatīk priekšnieku uzvedība.

– Protams.

– Anya, varbūt varam satikties kādreiz pēc darba? Tā kā vakardiena neizdevās, mēs dzersim tēju kaut kur citur. Varēšu tevi aizvest rīt pēc darba. Iesim uz manu māju.

Es paskatos uz Iļju, un viss manī pretojas viņa priekšlikumam.

– Es nezinu, es joprojām nejūtos ļoti labi pēc vakardienas un vispār. Es domāju, ka man ir jāatveseļojas.

– Saprotu, zvani kad gribi. Tev ir mans telefona numurs, vai ne?

"Tā ir problēma ar tālruni." Vakar kaut kur to pazaudēju, nevaru atrast.

– Es varu palīdzēt meklēšanā.

– Es būtu pateicīgs.

Visu laiku pirms aizbraukšanas pavadīju kopā ar Iļju, meklējot mistiski pazudušo ierīci. Viņi to nekad neatrada, taču viņa atzīmēja, ka Iļja ir patīkams cilvēks, viņš neapvainojas, palīdz, un saziņa ar viņu ir tik gluda, mierīga un ērta.

Beidzot devāmies uz reģistratūru. Es atstāju savu e-pastu saziņai. Ko darīt, ja viesnīcas darbinieki atrod manu tālruņa numuru?

“Šeit, netālu, izejot ārpus teritorijas, var atrast saziņas salonu, ja steidzami vajadzīgs telefons,” līdzjūtīgi saka meitene reģistratūrā.

"Paldies, bet mums drīz jādodas prom, es kaut ko nopirkšu mājās," es skumji nopūšos. Es jūtos ļoti neērti bez telefona.

Iļja klusi pagrūda mani sāņus un pamāj kaut kur uz sāniem. Paskatos tur, un izrādās, ka vīrietis, kurš, iespējams, ir ģenerālis, piegāja pie letes.

"Meitiņ, es aizeju, ļaujiet viņiem paņemt numuru," šis ģenerālis pārsteidzoši saka, apvienojot maigu un pavēlošu toni, un tad izņem tālruni no kabatas un noliek to uz letes. – Šodien skrienot tavā parkā atradu telefonu. Varbūt kāds meklē.

– Ak, tas ir mans! – es laimīgi atviegloti izelpoju, atpazīstot mūžībā nolietotā maciņa oriģinālo krāsu. Es speru soli pretī vīrietim un paķeru telefonu no letes, neticot savai veiksmei. – Paldies! Paldies! Viņš strādā?

Mēģinu to ieslēgt, bet telefons nereaģē.

"Tas gulēja sniegā, varbūt vairs nedarbosies," tikmēr atzīmē vīrietis.

– Bet vismaz SIM karte paliks, es nezinu, kā jums pateikties!

Es sāku rakņāties pa savu maku, meklējot skaidru naudu.

"Paldies vēlāk," svešinieks sausi saka un aiziet.

Tiesa, paspēris pāris soļus, viņš pagriežas.

– Vai jūs vēl kaut ko pazaudējāt?

– Kas?

– Nu, varbūt es atradīšu vēl dažas tavas lietas. Lai uzreiz zinātu, kam to dāvināt.

"Laikam nē," es atbildu nosarkusi. Nemaz nerunājot par pazaudētu apavu, nemaz nerunājot par pilnīgi jaunu mežģīņu krūšturi.

– Protams?

– Klausies.

– Labi.

Tas arī viss, tagad viņš noteikti ir prom.

"Šķiet, ka mūsu jaunajam ģenerālim ir savas dīvainības," atzīmē Iļja, skatoties uz halles aizvērtajām ieejas durvīm, aiz kurām vīrietis pazuda.

10. nodaļa

Pēc stundas es iekāpu autobusā. Mūsu uzņēmums pasūtīja vairākus autobusus, lai nogādātu savus darbiniekus līdz metro. Tie, kuriem ir mašīnas, no svētkiem izbrauca vakar, bet tiem, kas speciāli ieradās šeit bez auto, lai izklaidētos līdz rītam, transports, protams, šobrīd ļoti noder.

Es piespiežu savu sāpošo galvu pret vēso stiklu. Pat tablete neko daudz nepalīdzēja. Blakus sēdeklī atkrīt neapmierināta, dusmīga Nata.

– Oho, cik viss ir satriecoši!

– Nataša, ko tu dari?

– Aiziet! Es uzzināju par Kārenu, šo zandartu!

– Ko tu uzzināji?

– Jā, tā nav vispārēja lieta, tas ir jaunums!

– PVO? No varas iestādēm? Vai vienkāršs strādnieks?

– Jā, viņš nemaz nav mūsējais. Viesnīcā viņš strādā virtuvē. Un pat ne pavārs, bet palīgs. Es jau sen esmu pieradusi pie tādiem korporatīvajiem pasākumiem kā pie mums, ārpus darba maiņas ģērbties pieklājīgāk un fotografēt siltus cāļus,” pēkšņi iesmējās Nataša. "Es jūtos kā idiots, bet vismaz ar viņu nebija nekā slikta." Un zini, kas ir pats smieklīgākais?

– Kas?

– Es neesmu vienīgais. Šeit ir vesela strādnieku un pastāvīgo atpūtnieku bara, kas gatavi uz ausīm karināt jebkādas nūdeles. Kamēr es izmeklēju, kas un ko, es uzzināju tik daudz lietu. Tonakt tik daudzas mūsu tantes gulēja ar “ģenerāli”. Es smējos līdz žagas. Pat mūsu galvenā kuce ir personāla daļas vadītāja, un viņi saka, ka viņa par to iekrita, viņi redzēja viņu tualetē ar vīrieti, kurš šorīt slaucīja pagalmu. Un viņa turpina lielīties, ka tagad ir nodibinājusi kontaktu ar ģenerāli. Viņa tik lepni staigā apkārt, piespiežot seju.

Nataša klusi ķiķina. Man patiktu viņas dzīvespriecība arī krīzes situācijās.

"Klausies, varbūt," Nata karsti čukst man ausī. "Jūs nenokļuvi Iļjušā, jo kāds "ģenerālis" jūs arī pārtvēra pa ceļam?

Nataša jautāja un atkal sāka smieties, tik skaļi. Viņi skatās uz mums. Pretīgākais šajā situācijā ir tas, ka viņai varētu būt taisnība.

Es saviebos, atkal mēģinot kaut ko atcerēties. Nē, es nedomāju, ka biju kopā ar viesnīcas darbinieku. Es atceros, ka izskrēju no kāda cita istabas. Tas nozīmē, ka viņa nevienu nav atvedusi pie sevis, un maz ticams, ka darbinieks būtu aizvedis dāmu uz tukšu istabu; par to viņš, iespējams, varētu saņemt lidojumu.

Mēs ar Natašu vienojāmies, ka ne viņa, ne es nevienam nestāstīsim par viena otra piedzīvojumiem, noteikti nebija ar ko lielīties. Es pat nevaru lepni pasniegt to savam vīram kā nodevību, jo es īsti neatceros, kas patiesībā notika un kas bija manas iztēles auglis.

Ierodoties mājās, lēnām saliku mantas savās vietās un devos uz veikalu, lai iegādātos jaunu telefonu, jo pēc vecā izžāvēšanas tas joprojām nedarbojās.

Es nopirku vienkāršāko un lētāko modeli un atklāju, ka esmu sabojājies. Tas tā, vīra alga un ligzdas ola ir izniekota visādām blēņām, un līdz algai vēl divarpus nedēļas un kaut kā vēl jāsvin Jaunais gads bez santīma kabatā. Mans vīrs krāpa, man nav naudas, jūtu, ka šis būs skumjākais Jaunais gads.

Ieliku SIM karti jaunajā telefonā un uzreiz zvanīja. Ak, Kostja. Vai jums tiešām ir garlaicīgi? Es nemaz nezvanīju, bet tad pēkšņi, it kā gaidīju, kad parādīšos piekļuves zonā.

– Sveiki…

– Kāpēc tev tik ilgi bija izslēgts telefons?! – vīrs agresīvi, aizskaroši un nesasveicinoties jautā.

– Vai es viņu pazaudēju?! – Kostja jau kliedz man ausī.

– Vai tu nevari runāt klusāk? Kāpēc tu kliedz?! – Es arī paceļu toni.

– Kur. Tu. Pazaudēji viņu?

"Vakar korporatīvajā ballītē."

– Kur?

"Ja es būtu zinājis, es to nepazaudētu."

– Tu man zvanīji nakts vidū, bet es biju ārpus diapazona, tad saņemu ziņu, es tev pārzvanu, bet tu jau esi ārpus diapazona. Pastāsti man, kāpēc, pie velna, tu klīst korporatīvajos pasākumos?

– Ko, es nevaru, vai kā? Es vienmēr gāju pie viņiem.

– Korporatīvā ballīte viesnīcā! – vīrs atkal kliedz. – Vai tu tur nakšņoji?!

– Ko tad?

"Es mēģināju tev piezvanīt visu nakti tikai minūti pēc tam, kad tu zvanīji." Kur var pazaudēt telefonu nakts vidū, vai ne?! Un kāpēc kāds puisis šorīt atbildēja uz manu zvanu?! – viņa atrāva klausuli, lai paglābtu ausis no niknās kliegšanas. Zosāda pārskrien pa ādu. Kā būtu, ja telefons būtu pie cilvēka, pie kura pavadīju nakti? Tad viņš atbildēja uz vīra zvanu, nobijās, izmeta telefonu, un tad vīrietis viņu atrada? Tagad doma par atriebību nodevības veidā man šķiet šausmīga. Tāda sajūta, ka Kostja ir gatava mani nogalināt. Baisi.

– Kā lai es zinu? Laikam atradu. Ko tu atbildēji?

– Lai es vairs nezvanītu uz šo numuru!

Neskatoties uz situācijas kritiskumu, viņa gandrīz iesmējās. Varu iedomāties, kā Kostja sajuka prātā.

– Varbūt tas bija zaglis? Viņš to pateica, tad nobijās, izmeta telefonu, un tad viņi to atrada. Viņi to man iedeva reģistratūrā, vairs nestrādāja. Es tikko nopirku jaunu.

– Tātad jūs arī iztērējāt naudu jaunam telefonam? Vai mēs, miljonāri, pērkam jaunu telefonu?! Vajadzēja man rakstīt sociālajos tīklos datorā, mamma būtu atnākusi un iedevusi savu veco telefonu. Tas joprojām ir dīkstāvē.

Viņa aizvēra acis un klusībā skaitīja līdz pieciem, dziļi elpodama. Kostja vēl nezina par kažoku.

– Kāpēc tu klusē?!

– Kostja, es esmu stresā jūsu nodevības dēļ. Es ne tikai nopirku sev jaunu telefonu (neuztraucieties, tas ir vienkāršākais un lētākais modelis), bet arī kažoku. Neuztraucieties arī ar atlaidi.

– Kas?! “Kostja kliedza tik skaļi, ka tuvumā esošie cilvēki sāka skatīties apkārt. Jā, es nolēmu, ka labāk tagad runāt par lielo robu budžetā, lai līdz atgriežoties viņam ir laiks morāli atdzist un pieņemt to.

"Es salstu vecajā dūnu jakā, ko valkāju pirms universitātes." Cik reizes es jums par to esmu stāstījis? Bet tagad ir labi, silti.

– Tu esi kļuvis traks, vai ne?! Visus lielākos iepirkumus saskaņojam kopā. Kā tagad sagaidīsim Jauno gadu? Vai jūsu krātuvē kaut kas palicis?

"Nekas, un arī atlikušo algu iztērēju no kartes, arī stresa mazināšanai, bet, tā kā tā sanāca, lai nenomirtu badā, varat iet svinēt kopā ar priekšnieku." Viņa droši vien tevi pabaros. Nu, paēd komandējumā. Lai gan nē, jūs kļūsiet resnāks, jūs zaudēsit savu formu, jūs vairs nebūsit tik labs, jūsu priekšnieks zaudēs interesi un nepaaugstinās jūs.

– Vai tu esi galīgi no prāta?

Kostja atmeta zvanu, kas lika man justies ārkārtīgi atvieglotam.

Lai nu kā, jau tā ne pārāk labais garastāvoklis tika pilnībā sabojāts. Kostja ieradīsies pēc nedēļas, un viņš, iespējams, sāks skandālu. Es biju tik sarūgtināts, kad viņš aizbēga komandējumā, es iedomājos, kā viņš pārnāks mājās nosauļots un laimīgs, bet tagad domāju, ka būtu labāk, ja viņš tur paliktu ilgāk, es viņu nemaz negribu redzēt, tas ir apgrūtinoši.

11. nodaļa

Es neko citu nepirku, man joprojām nebija nekā, es gāju gulēt izsalcis, lai ietaupītu pārtiku, un arī tas nepalīdzēja manam garastāvoklim.

No rīta, pabrokastojusi ar kailiem griķiem un mierinājusies, ka uzasināšu figūru, devos uz darbu, un tur, protams, mani uzbruka jautājumi, kā pagāja nakts. Iedomājieties sieviešu vilšanos, kad viņas uzzināja, ka nav par ko stāstīt. Sieviešu grupai pielāgoju versiju, sakot, ka svinību laikā biju tik nogurusi, ka nevarēju tikt pie Iļjas. Nestāstiet viņiem, ka tas, iespējams, ir sasniedzis kādu, bet tas nebija Iļja. Viena lieta – cēla atriebība nodevējam vīram ar pieklājīgu un daudzsološu komandas apstiprinātu vientuļo priekšnieku, un cita lieta – nav zināms, ar ko gulēt, uzreiz uzliks netikles zīmogu, un informācija arī nonāks. Iļja, un viņš apvainosies.

Sarunās un diskusijās par kolēģu uzvedību korporatīvajā ballītē viņi kaut kā aizmirsa par darbu, un tad pēkšņi atskanēja zvans. Sofija Petrovna atbild uz zvanu, viņas seja kļūst saspringta, viņa dod signālu, lai troksnis būtu mazs, zvans ir no centra, un no turienes viņi reti zvana dīkstāvē.

Viņi kļuva klusi.

– Kas? Kam? Uz centru? Priekš kam? Nerunā? Nu, vismaz kāda iemesla dēļ? Jā, bez instrukcijām darba dienas sākumā viņi nezvana priekšniekam pamatota iemesla dēļ. Es viņai pateikšu.

Sofija Petrovna atmeta zvanu un pēkšņi paskatījās uz mani drūmi, ar līdzjūtību.

– Anija, sagatavojies, tevi steidzami izsauc uz centru.

Man palika auksti pirkstu gali.

– Es?

– Jā.

– Par ko?

– Nezināms. Viņiem netika lūgts ņemt līdzi nekādus dokumentus.

–Kur man jāiet?

– Vispirms mūsu ģenerālsekretāram, un tad viņi jums pateiks. Kā es saprotu, jūs tiekat aicināts uz sarunu ar vadību.

"Bet es nesaprotu, kāpēc."

– ES arī. Ja tas būtu kāda laba iemesla dēļ, viņi teiktu uzreiz, un nav acīmredzamu iemeslu. Tava dzimšanas diena drīz netuvojas, tu darbā neesi īpaši izcēlies. Ak, Anka, varbūt tu kaut ko izdomāji korporatīvajā ballītē? Varbūt apvainojis nepareizo cilvēku?

– Šo es neatceros.

– Vispār ātri sagatavojies un ej. Viņi brīdināja, ka kavēšanās nebūs. Un šī…

Tu izskaties neoficiāls. Centrā visi valkā uzvalkus. Kā tur var iet džemperī un džinsos? Arī ar vadību, ja ir tikšanās. Ak, nepatikšanas. Uzvelc vismaz kādu kosmētiku.

Jā, es valkāju kosmētiku. Bultas manā acu priekšā nemaz neiznāk, jo man trīc rokas. Nezināmais ir biedējošs. Un man personīgajā dzīvē viss ir tik slikti, naudas nav, ja tikšu par daudz atlaists un saņemšu tikai kaut kādu naudas sodu, pasaule no bezcerīgi pelēkas kļūs pilnīgi melna.

Viņi līdzjūtīgi skatās uz mani. Nataša ir kļuvusi klusa, skumji sēž stūrī, piespiežot no ledusskapja pie pieres minerālūdens pudeli.

“Lūk, uzvelc manu jaku,” saka Sofija Petrovna, izvelkot jaku, lai dotos uz centru. – Jebkas ir labāks par neko.

Es pateicīgi pamāju, bet atsakos. Jaka nav man piemērota izmēra, tā izskatītos pilnīgi šausmīgi ar apjomīgu džemperi. Es iešu kā ir.

Es drebēju sabiedriskajā transportā vistumšākajā noskaņojumā. Jūs pat nevarat piezvanīt savam vīram, lai sūdzētos, pēc vakardienas zvana es viņam pati nezvanīšu, un viņš nesteidzas. Man šķiet, ka viņš ilgi bija meklējis iemeslu, lai tik labi sastrīdētos un padarītu mani vainīgu, un beidzot to atrada.

Ierodoties galvenajā ēkā, es jutos bailīgs. Es pat negribu iet iekšā. Ēka ir daudzstāvu, stikla, tik ļoti atšķiras no mūsu zemās un nobružātās. Ēkā ienāk cilvēki, visi lietišķi, uzvalkos, mēteļos, ar tētiem. Kā es varu tur iet savos džinsos? Īpaši augstākajai vadībai. Teikšu tā… Man palika slikti, kamēr braucu. Es nevaru tuvoties, pretējā gadījumā es inficēšu visus.

Kaut kā pārvarēju sevi un savas bailes. Samulsusi paeju garām apsardzes postenim un atstāju kažoku garderobē. Viss apkārt ir tik foršs, stilīgs, pretenciozs. Psihiski ciešot, es uzkāpju augstu, augstu spoguļattēlu liftā.

Viņa atrada sekretāres kabinetu, kautrīgi pieklauvēja un iegāja vēl vilcinošāk. Uz šo brīdi mana apmulsuma un panikas pakāpe bija sasniegusi maksimumu.

Bet sekretāre man pārsteidzoši draudzīgi uzsmaidīja, piedāvāja tēju, teica, ka būs jāpagaida, un, kad atteicos dzert tēju, aizveda mani uz atpūtas istabu, kur jau sēdēja divas meitenes. Atšķirībā no manis viņi ir ģērbušies vairāk nekā skaisti, un, neskatoties uz to, ka viņi ir uzvalkos, vairāk nekā eleganti un stilīgi.

"Šīs meitenes ieradās agrāk, tāpēc jūs pēc viņām dosieties runāt ar varas iestādēm," laipni paskaidro sekretāre. – Es nākšu pēc tevis.

Ā, tas ir, es neesmu vienīgais, kurš pie kaut kā vainīgs, kurš nez kāpēc tika uz šejieni izsaukts. Nu, garīgi ir nedaudz vieglāk.

Kad sekretāre aizgāja, uzreiz jautāju meitenēm, par kādiem grēkiem viņas te sauc. Atbildot uz savām drēbēm, saņemu neizpratnes un pat riebuma pilnus skatienus. Izrādās, viņi šeit nestrādā, viņi ieradās uz interviju personīgā asistenta amatam.

Hmm, tas ir, viņi ieradās cita iemesla dēļ, tas ir skumji, mums būs jāturpina minēt, kur bija naudas sods. Paskaties, Sofija Petrovna jau raksta, jautājot, kādas ziņas, viņa nezina, ka es nemaz nesteidzos, un tagad mums vēl jāgaida.

Drīz vien istabā tika ievesta vēl viena vecāka sieviete. Izrādījās, ka viņa arī devās uz interviju, un viņa izskatījās lieliski, tīri dārgi, it kā viņa vēlētos saņemt interviju nevis tāpēc, lai kļūtu par personīgo asistenti, bet gan uzreiz, lai kļūtu par sievu.

Viena meitene aiziet, kaut kā ātri atnāk pēc otrās, un tagad sekretāre ienāk un zvana man. Es staigāju trīcošām kājām, mani nez kāpēc vispār neved uz deputāta kabinetu vai pat uz sēžu zāli.

Plašs birojs. Tikai no lielajiem priekšniekiem. Ak, pie galda sēž tikai viens vīrietis, “militārs”, kuru grāmatvede norādīja kā jauno iespējamo ģenerāli. Mans atjautīgais glābējs. Tikai šodien viņš ir uzvalkā, jaka ir nejauši uzmesta pār krēsla atzveltni, nav kaklasaites, baltā krekla piedurknes ir uzlocītas līdz elkoņiem, un, jāsaka, krekls cieši pieguļ viņa spēcīgajiem muskuļiem. , šķiet, ka tas tūlīt saplaisās no slodzes.

Es sastingu pie durvīm. Likās, ka manas kājas būtu sakņotas līdz grīdai.

"Nāc iekšā, Anna Vladimirovna," vīrietis saka, uzmanīgi un plēsonīgi skatīdamies uz mani. – Nebaidies, es tevi neēdīšu.

12. nodaļa

Kāpēc tad izskats ir tik izsalcis?

Es joprojām nesaprotu, kāpēc es esmu šeit, joprojām ir biedējoši, manas kājas joprojām ir vājas. Kaut kā viņa gāja uz priekšu un apsēdās uz krēsla malas. Ģenerālis… viņš joprojām ir ģenerālis vai kā? Kāpēc mani sauca pie viņa? Vispār vīrietis turpina uzmanīgi uz mani skatīties.

“Oho, šodien tu izskaties un radi par sevi pavisam citu iespaidu,” viņš domīgi saka… hmm.

– Es atvainojos, lūdzu, paskaidrojiet, kas jūs esat, kā jūs sauc, un kāpēc mani šodien uz šejieni sauca? – es kautrīgi jautāju.

Vīrietim pārsteigumā paceļas uzacis, un viņa acīs dzirkstī jautrība.

– Mani sauc Suvorovs Renāts Džorjevičs. Es vēl neesmu oficiāli iepazīstināts, bet esmu šī uzņēmuma jaunais izpilddirektors. Šobrīd izvēlos savu komandu. Konkrēti šodien – personīgais asistents. Ko jūs esat gatavs man piedāvāt kā personīgo asistentu? Kāpēc man vajadzētu izvēlēties jūs, ņemot vērā daudzās izvēles iespējas?

"Ahh…" es biju galīgi apmulsusi. – Varbūt tu mani jauc ar kādu? Es nepieteicos uz interviju ar tevi. Pareizāk sakot, es pat nezināju, ka tas notiks šodien.

– Voroncova Anna Vladimirovna, tas ir jūsu vārds, vai ne?

Spriežot pēc ģenerāļa izskata, es turpinu viņu ar kaut ko uzjautrināt, bet man tas nav smieklīgi.

– Jā.

"Tad es kaut ko nesaprotu." Vai tu tagad spēlē? Par ko?

Murgs. Man šķiet, ka mums ar šo vīrieti ir kaut kāds mežonīgs pārpratums.

– Nē, es nespēlēju.

"Jūs atnācāt pie manis nedēļas nogalē, bijāt gatavs burtiski darīt visu, lai iegūtu vietu, un tagad ir tā, it kā jūs redzētu mani pirmo reizi." Lūdzu, paskaidrojiet.

Man iekšā viss atdzisa, nogrima… un vispār. Vai es varu drīzumā tikt prom no šejienes?

Es šausmās skatos uz vīrieti.

– Vai es tevi kaut kā nokaitināju? Redzi… Es pilnībā neatceros nedēļas nogali. Korporatīvās nakts notikumi ir ļoti pēkšņi. Lai nu kā, es atvainojos par neskaidrībām, tas noteikti nebija paredzēts. Es nezināju par tevi vai tavu stāvokli.

Viņa ievilka galvu plecos un sarāvās. Kāda nelaime.

Ģenerālis šokā klusē. Es nožēlojami paskatos uz viņu.

– Vai varu iet?

– Apsēdies.

Renāts Džordževičs par kaut ko domā, skatās uz mani un aizkaitinoši bakstīja ar pirkstiem pa galda virsmu.

– Pieņemsim, ka tu mani nepazini. Pie kā jūs toreiz vērsāties ar mērķi, hm, iegūt paaugstinājumu?

"Am, man vispār nebija mērķa iegūt paaugstinājumu," es atbildu nosarkusi.

– Ar ko tu grasījies gulēt? – šoreiz ģenerālis jautā tieši, ar uzsvaru. Man liekas, ka mani pratina.

"Anija, neieslēdzies, ej bezsamaņā!" – mana zemapziņa burtiski kliedz uz mani.

"Ne ar vienu," es atbildu, sita ar skropstām. Viņa vēl nedaudz pavirzījās uz krēsla malu, gatava jebkurā brīdī izlēkt no šī kabineta.

"Tu melo," pārliecinoši un smaidot saka ģenerālis.

"Man tas nav vajadzīgs," es atbildu, nolaižot skatienu un nosarkstot dziļāk. – Man no tevis neko nevajag. Tātad… vai es iešu?

– Tu nepārtraukti centies kaut kur doties. Kad nolemšu, ka saruna ir beigusies, es tevi atlaidīšu pats. Labi, izlaidīsim jautājumu par to, pie kā jūs tagad vērsāties. Cits jautājums. Jūs atnācāt pie manis ar ļoti konkrētu piedāvājumu un nosacījumiem, es tiem piekritu. Jūs vakar vakarā izdarījāt man labvēlību un apsolījāt to turpmāk pildīt par to, ka es jūs aizvedīšu pie sevis. Esmu ar jums apmierināts, un principā esmu gatavs turpināt iesākto sadarbību. Izrādās, karjeras izaugsme, algu paaugstināšana un darbs centrā Tevi nemaz neinteresē?

Šausmās viņa pielika plaukstas pie degošajiem vaigiem.

– Gribi teikt, ka es atnācu pie tevis naktī uz korporatīvo ballīti un… mēs gulējām kopā?

– Kā tu domā, ko mēs naktī darījām manā gultā? – ģenerālis plati pasmaida. – Mēs vienkārši parunājāmies, apskāvāmies un devāmies gulēt? Tu ienāci manā istabā ar ļoti noteiktiem nodomiem un tad uzvedies daudz pārliecinošāk, vismaz zināji, ko vēlies.

"Es neticu," skumji nočukstu. – Es nevarēju atnākt pie tevis. Es nezināju ne tevi, ne tavu numuru, un kā es varēju aizbraukt pie tevis? Tu mani joko, vai ne?

– Un šķiet, ka tu mani apvaino. Nekad agrāk nav gadījies, ka sieviete aizmirstu par nakti ar mani.

Renāts pieliecas. Spriežot pēc skaņas, viņš atver atvilktni galdā un izņem…

Pazīstama melna kurpe, kas atbilst tai, kas man joprojām ir, ar skaļu būkšķi piezemējas uz galda virsmas. Arī mana sirds tagad stipri dauzījās.

– Tavs?

Protams, es viņu atpazinu, es pazudīšu zemē!

"Nē," es negatīvi pakratu galvu, es nenoliedzu, ka kurpe ir mana, es noliedzu šo apkaunojošo realitāti.

– Un izmērs, šķiet, ir tavs. Vai man to vajadzētu pielaikot jums? – ģenerāldirektors iesmējās.

"Nevajag," es turpinu negatīvi kratīt galvu. – Man ir otrs. Kurpes ir manas, bet tas neko nepierāda. Es varētu… – sāpīgi nodomāju. – Nejauši ieejiet savā istabā un aizmigt. Iespējams, jūs tur nemaz neesat bijis.

"Un tas jums vispār neatgādina notikumus, kas notika starp mums?" – no galda apakšas Renāts Georgijevičs raiti paceļ aiz siksniņas manu pavisam jauno krūšturi, kuru paspēju uzvilkt tikai vienu reizi.

Viņa aiz kauna aizvēra acis. Es joprojām cerēju, ka esmu viņu pazaudējusi kaut kur citur. Vai varbūt tas ir labi, tad būtu jautājumi par citu vietu, un ko es tur darīju, lai viņu pazaudētu.

Manu prāta acu priekšā parādās karsta aina ar karstu skūpstu, ciešs apskāviens un veiklās, prasmīgās rokas noņem manu kleitu. Viss notiek tumsā, bet izmēra ziņā vīrietis jūtas liels, noteikti ne kā Iļja.

Es atveru acis un paskatos uz ģenerāli. Plēsīga, gaidoša šķielēšana, kas nenolaiž acis no manis.

– Vai drīkstu tagad iet?

13. nodaļa

"Es tevi neturēju ar varu."

ES pieceļos.

– Pasteidzies, atgriezies savā brīnišķīgajā darbavietā, iespējams, jau tevi tur gaida tavi kolēģi, sirsnīgs kolektīvs, kuru neesi mainījis gadiem ilgi, acīmredzot tāpēc, ka tev ļoti patīk. Vai arī tava alga vai kādas īpašas izredzes tevi tur tur. Ā, es saprotu, acīmredzot jums tur ir cita interese, kuru jūs tik ļoti gribējāt satikt korporatīvajā ballītē. Pie tā tu steidzies, uzmini ko? Bet par ko es runāju? Jūs esat precējies, un ceļš atpakaļ uz rūpnīcas nomalēm prasīs ilgu laiku. Atsaucieties uz to, ka lietas centrā aizņēma daudz laika un ātri dodieties mājās uz savu mājīgo ligzdu pie sava mīļotā un mīlošā vīra. Satiec viņu mājās no darba ar karstām vakariņām. Vai arī tā nav? Vai atgriezīsities neticami interesantā darbā? Vai jums noteikti ir daudz svarīgu pienākumu un jūs esat īpaši vērtīgs speciālists? Droši vien jums jau ir piešķirta prēmija pirms Jaunā gada?

Es lēnām iekārtojos atpakaļ krēslā zem ģenerāļa vērīgā skatiena. It kā viņš būtu izsitis zemi no manām kājām.

– Ko tu man gribi pateikt? – es jautāju, ar grūtībām sakopot spēkus sevī, saraucot pieri. – Vai arī tu gribi apvainot? Kam bija domāta šī runa un apģērbu demonstrēšana? Kā es saprotu, korporatīvajā ballītē jau dabūji savu, ko vēl vajag?

"Man nav nodoma jūs apvainot vai aizskart." Kas man personīgi vajadzīgs? Šeit man blakus ir vajadzīgs cilvēks, kurš ir pilnībā motivēts strādāt, lojāls, absolūti paklausīgs, gatavs izpildīt jebkuru manu pavēli, gatavs pat pārnakšņot darbā, ja nepieciešams, vai sekot man jebkurā komandējumā ,” smaidot atbild ģenerālis. – Šādam cilvēkam jābūt pietiekami gudram, ar labu izglītību, mierīgam, taktiskam, pieklājīgam, bet galvenais tomēr ir centība un centība. Vai jūs domājat, ka esat tāds cilvēks? Esmu gatavs dot jums iespēju mainīt savu iedibināto dzīvi un izmēģināt sevi citā lomā un redzēt, kas no tā sanāks.

– Tātad… jūs tagad man piedāvājat personīgā asistenta vietu? – Es mēģinu izolēt galveno.

– Pa labi.

Viņa paskatījās uz saviem trīcošajiem pirkstiem un saspieda rokas dūrēs. Emocionālākā intervija manā mūžā.

– Manā priekšā tika intervētas citas meitenes. Sākumā tu man prasīji, ko es tev varu piedāvāt, ko citi nevar dot. Kāpēc jums vajadzētu izvēlēties mani. Bet jūs jau esat pieņēmuši lēmumu, vai ne? Pat pirms es šeit ierados.

– Nē, es nebiju pilnīgi pārliecināts, bet tagad, skatoties uz tevi, saprotu, ka varbūt tev šī iespēja ir vajadzīga vairāk nekā citiem, bet tev pašam tas ir jāsaprot. Un vai nu tu gribi un strādāsi ar mani pēc tā standarta, ko es noteikšu, vai arī mēs ar tevi neesam uz viena ceļa un šī vieta nav tava, un kādam citam tā ir vajadzīga vairāk.

Uhh

– Kāda ir alga? – katram gadījumam precizēju, lai saprotu, kāpēc tagad atteikšos un cik šis atteikums man izmaksās.

Ģenerāļa skaistās, stingri izteiktās lūpas trīcēja smaidā. Kad viņš nosauca savas nākotnes algas apmēru un iespējamās prēmijas, es kaut kā mainīju domas par to, ka iemetu viņam kurpi un smuki ietu saulrietā. Nē, nu, tāda alga principā ir iespējamā ārpusstundu grafika un traucējumu vērta komandējumā. Ja man būs tāda alga, Kostja būs apstulbusi. Pat ar savu iespējamo turpmāko paaugstināšanu amatā viņš to nesaņems. Kopumā bija vērts sākt ar ģenerāļa algu, nevis to visu. Gandrīz noveda mani līdz histērijai.

Lai redzētu, cik šokēts būs Kostja, kad viņš atgriezīsies no komandējuma un uzzinās par manu paaugstinājumu un algu, esmu gatavs piekrist.

Protams, būtu stulbi atteikties no šāda piedāvājuma, taču ir viens svarīgs moments.

"Ir vēl viens iemesls, kāpēc jūs man to piedāvājat." Vai vēlaties manos pienākumos iekļaut intīmos pakalpojumus?

Ģenerālis nolieca galvu un samiedza acis.

–Vai tu esi tam gatavs?

– Vai jūs uzskatāt mani par pieejamu, jo es pārgulēju ar jums korporatīvajā ballītē un vēlaties to turpināt arī turpmāk?

Ģenerālis plati pasmaidīja.

– Anna Vladimirovna, kā jūs to iedomājaties? Mēs no rīta aizslēdzamies, un rīta kafijas vietā tu man uztaisi uzmundrinošu… vienkārši jauku? – Renāts pēkšņi iesmējās. – Un pusdienās es nosēdinu tevi uz galda un ņemu tevi deserta vietā, un darba dienas beigās tu man sniedz relaksējošu visu ķermeņa daļu masāžu? Tas, protams, būtu jauki, bet, redziet, tas ir neprofesionāli, tāpēc nē, tas neietilps jūsu darba pienākumos. Taču, ņemot vērā, kā pievērsāt sev manu uzmanību, iespējamās ārkārtas prēmijas vai papildu atvaļinājuma nauda, lai tā arī būtu, varat mēģināt mani pierunāt tos piešķirt jums ierastajos un jums ērtos veidos, es neiebilstu.

Jā, vai man būs jāpaņem atvaļinājums no darba, lai skūpstītos? Šis darbs joprojām ir apšaubāms.

– Labi, esmu gatavs būt tāds cilvēks, kāds tev vajadzīgs. Man ir izglītība, arī viss pārējais šķiet iespējams.

Ja nebūtu Kostjas nodevības, es pirms piekrišanas būtu daudz domājis, ilgi aizkavējis atbildi un, visticamāk, būtu palaidis garām šo iespēju, bet tagad man nerūp virsstundas vai iespējamās slodzes. Ņemot vērā, ka pie apvāršņa draud šķiršanās, tas būs vēl labāk, aizmirst par sevi un palikt darbā pēc iespējas ilgāk ir lieliski.

"Mēs vienojāmies," ģenerālis pamāj, apmierināti pamāj ar aci un kādam piezvana, bet, kamēr viņš viņam neatbild, brīdina. – Atcerieties, ka jūs tagad esat mans cilvēks, no jums tiek prasīta pilnīga atdeve. Klausīties un paklausīt man visā tagad ir tavs galvenais uzdevums. Sveiki, jā. Es izvēlējos, nesūtiet nevienu citu. Pabeigt Annas Vladimirovnas Voroncovas pārcelšanu uz mana palīga amatu.

Tā mana dzīve pēkšņi pagriežas tik ātri un pēkšņi, bet pirms Kostjas nodevības viņa klusi un mierīgi peldēja līdzi.

Mans priekšnieks, iespējams, tagad pārtrauc zvanu. Viņš pasmaidīja ar baltiem zobiem.

– Anna, tu vismaz esi laimīga? Citādi tava seja tagad izskatās tā, it kā es būtu tevi piespiedu kārtā piespiedusi strādāt ar mani, un tu nezini, kur skriet vai ko darīt.

Jā, un priekšnieks ir pozitīvi starojošs, tik apmierināts un laimīgs, šķiet, par mums diviem.

14. nodaļa

"Es vienkārši to vēl neesmu pilnībā sapratis." Viss notika tik negaidīti un ātri. Ahh… ko tagad? Ko man darīt?

–Šodien nekā. Rīt no rīta dodieties uz savu darba vietu. Es nepārslogošu jūs pirmo nedēļu, kamēr jūs pieradīsit. Un… drēbes. Šai ēkai ir cits ģērbšanās kods, nepieciešams biroja stils, bet tagad vairāk mājas stila. Vai varat atrast kaut ko piemērotāku?

Es saraucu pieri.

– Baidos, ka vēl ne. Vai tas darbosies tikai pēc avansa?

Priekšnieks uz mani paskatījās ārkārtīgi nopietni.

– Vienīgais jautājums ir nauda?

– Jā, es nesen veicu dažus impulsīvus pirkumus, un man vēl nav brīvas naudas – patiesībā man tādas nav vispār. Ir grūti atzīt, ka esat salauzts. Arī šim Suvorovam, kuram jau tagad nav skaidrs, ko viņš par mani domā un kāds ir viņa viedoklis.

"Nu, tā nav tik nopietna problēma," priekšnieks smaida. – Lai tā būtu, es tev aizdošu naudu, viņi to vēlāk atvilks no tavas algas.

– Hm, paldies.

Ģenerāļa acīs iedegas kaut kāda ļauna gaisma.

"Bet es gribētu būt pārliecināts, ka jūs tērējat savu naudu saprātīgi, pērkot patiešām pienācīgas drēbes, jo tuvākajā nākotnē man un manai komandai tiks pievērsta liela uzmanība." Darīsim tā, nauda nebūs jāatdod, bet apģērbu darbam izvēlēšos tev pati. Pēc darba dienas beigām aizvedīšu uz manis izvēlēto veikalu. Vai piekrītat šim nosacījumam?

Nē, protams, tas ir vilinoši, ja nav jāmaksā par dārgu biroja skapi, bet kaut kā tas viss ir pārāk intīms vai kā?

– Būtu jauki, bet es nevēlos novērst jūsu uzmanību pēc darba ar savu biznesu. Jūsu ģimene droši vien gaida jūs mājās?

"Jums par mani nav jāuztraucas, es jums nepiedāvātu neko tādu, kas varētu mani apmulsināt vai sasprindzināt." Un nē, es neesmu precējies, lai nevienam atbildētu. Bet šķiet, ka esat precējies? Vai tavs vīrs apvainosies, ja kavēsi no darba un atgriezīsies ar drēbēm, ko tev nopircis cits vīrietis? – ģenerālis viltīgām intonācijām jautā.

Manam vīram jau ir par ko uz mani apvainoties, mazāk iemesla, vairāk iemesla, tas vairs nav tik svarīgi, un viņš pat nezinās. Uzskaitīšu garderobi kā savus personīgos izdevumus.

"Viņš joprojām ir komandējumā," es skumji pasmaidu.

– Ak, cik ērti. Tad pagaidām vari iet. Ja vēlies iepazīties ar darba vietu, sēdīsies pie letes. Pārējie atrodas atsevišķā telpā.

– Vai es nebūšu viens uzgaidāmajā telpā?

– Jā, visticamāk, jūs būsiet trīs.

Viņa pamāja ar galvu, pieņemot atbildi. Ir labi, ja ir aizstāšana.

– Un, ja jums ir jāpaņem dažas lietas no vecās darba vietas, tad labāk to darīt tagad, tad var vienkārši nebūt laika.

"Tad es tagad iešu pēc mantām."

– Labi, es jums piezvanīšu darba dienas beigās. Izlemsim, kur satikt.

– Vai man vajadzētu atgriezties centrā darba dienas beigās?

– Nav nepieciešams. Diez vai tas būs ērti ar lietām. Ja atrodaties savā filiālē, es jūs sagaidīšu un tajā pašā laikā iepazīsimies ar objektu.

Es pieceļos, nosarkusi un sniedzos pēc kurpes, mana priekšnieka klusā uzraudzībā. Viņš joprojām tik izsmejoši šķielējas. Un, kad viņa vērsa roku uz krūšturi, kas brīvi gulēja uz priekšnieka galda, ģenerālis nevarēja pretoties:

"Es neesmu gatavs šķirties no šīs lietas, atstājiet to man kā trofeju."

Viņa atvilka roku, un priekšnieks iesmējās.

– Es jokoju, ņemiet to.

Joprojām apmulsis, kaut kādā dīvainā sagurumā atvados no ģenerāļa un dodos prom. Reģistratūrā īsi uzmetu skatienu letei, dārgam datoram, ieskatos istabā kur sēdēs kolēģi, jau nedaudz apskaužu, jo viņi sēdēs atsevišķā ērtā kabinetā, bet lete skaidri redzama redzams, ja ir ciemiņi, kārtējo reizi, ahm, neskrāpē sevi. Un es tik pēkšņi piekritu, bet nezināju, kas tieši ir jādara. Iepriekš galvenokārt strādāju tikai ar papīriem un cipariem, veidoju statistiku, bet te viss liek domāt, ka uzsvars būs uz darbu ar cilvēkiem, ar priekšnieku konkrēti. Nav tā, ka es būtu kautrīgs, bet drīzāk mana personība ir tāda, ka esmu vairāk intraverts un jūtos ērtāk izveidotā komandā. Jūtu, ka man nebūs viegli.

Kā sapnī es atgriezos darbā. Raugoties uz mani, apmulsušu, domīgu un, iespējams, izjukušu, kolēģi uzreiz paņēma mani aiz rokas un sēdināja dzert tēju.

– Kas? Kas tur ir? Vai tiešām par kaut ko sodīja?

– Atņemtas prēmijas?

– Vai jūs sita?

"Jā, nē," es sniedzos savā rakstāmgalda atvilktnē un izņemu paku. – Es atnācu savākt savas mantas un…

– Atlaists?! – kolēģi izbrīnīti kliedza.

– Nē. Savādi, gluži pretēji, viņi mani paaugstināja amatā.

Skatoties uz saviem kolēģiem, baidos, ka viņiem izlīdīs acis, tā viņi izspiedās.

– Nopietni? Vai jūs tagad jokojat ar mums?

"Nē," es saku ar īgnumu. Es pat nezinu, kā visu izskaidrot savām dāmām, ka es to nedarīju speciāli, un lai viņas nedomā, ka tikšanās notiek caur gultu, jo tas tiešām ir tieši tā. – Mani pārceļ uz centrālo biroju.

– Izkāp! PVO?!

– Personīgais asistents.

– Oho! Kam?

"Jauns ģenerāldirektors," es diezgan negribīgi izspiežu.

Birojā valda klusums.

"Tu esi nelietis," pēc minūtes saka Nataša. – Kā tev tas izdevās?

– Jā… nekādā gadījumā. Tātad viņi mani izsauca uz centru. Es pat nezināju, kāpēc. Izrādījās, ka šodien tur notika intervija. Es runāju ar ģenerāli, un viņš man nekavējoties piedāvāja šo amatu.

– Godīgi? Es nespēju tam noticēt,” skeptiski saka Nataša. – Vai jūs zināt, cik pretendentu un citu cilvēku aizbilstamo bija uz šo amatu? Kā vispār izskatās ģenerālis?

–Tu viņu redzēji. Aleftina pareizi norādīja uz viņu.

– Ak, tas skaistais puisis. Un ko, jūs gribat teikt, jūs ieradāties savā džemperī un brillēs, ar bulciņu galvā, un viņš patiešām jums iekrita? Viņš teica: es gribu tieši tādu palīgu sev?

Es paraustu plecus.

"Visticamāk, es pamanīju Anečku korporatīvajā ballītē," domīgi saka Sofija Petrovna. "Viņa nedēļas nogalē bija ļoti laba, viņa neizskatās pēc sevis." Kā viņš izskatās, jūs sakāt?

“Šis ir vīrietis, kurš mani pieķēra autostāvvietā,” es atzīstu Sofijai Petrovnai, jebkurā gadījumā viņa drīz redzēs ģenerāli un atcerēsies.

– Ak, tas tā! Nu, tas nozīmē, ka es tevi pamanīju. Bet mans vīrs neuzminēja, viņš teica, ka ir militārists.

– Ko mēs nezinām? – iejaucas Nataša. – Kāda tikšanās stāvlaukumā? Un kāpēc tu klusēji, ja?

Man bija viss sīki jāizstāsta. Paziņojiet komandai par tikšanos ar izpilddirektoru autostāvvietā, nevis gultā.

– Varbūt viņš tevī iemīlēja no pirmā acu skatiena? – Tonija sajūsmā saka.

– Tātad, vai kāds zina par viņa ģimenes stāvokli? – Nata lietišķi jautā.

“Lai uzzinātu, jums ir jāzvana HR,” atzīmē Sofija Petrovna.

"Pajautā viņam pašam," es saku, noliekot savas personīgās mantas un iemetot tās somā.

– Kā mēs varam jautāt? – manas dāmas ir pārsteigtas.

"Un līdz darba dienas beigām nav palicis daudz." Viņš teica, ka tiklīdz pabeigs centrā, ieradīsies šeit, lai apskatītu objektu. Ja jūs paliksit nedaudz ilgāk, jūs, iespējams, viņu satiksit.

Atkal kabinetā kādu laiku valdīja klusums, un tad sākās tāda kņada.

–Anka, kāpēc tu klusēji?! – Nataša kliedz, neticamā ātrumā izņemdama no galda kosmētikas somiņu

"Es pabrīdināšu Mihaļiču," Sofija Petrovna saka, steigšus pieceļoties no galda. – Un meitenes, viņas ātri sakārtoja miskasti! Visas mapes un papīrus nogādājiet arhīvā.

– Kur? Tur jau nav vietas! – Tonija atzīmē.

– Dari, ko gribi, bet tev tas ir jāiespiež! – Sofija Petrovna atbild, slēpjoties aiz durvīm.

– Es ietaukoju bultu! – Nataša nikni kliedz pie sava atspulga spogulī.

Cenšos nesmieties, bet man ir grūti sevi savaldīt. Tāda kņada mūsu parasti miegainajā valstībā.

15. nodaļa

Kad ģenerālis man piezvanīja, lai pārbaudītu, kur esmu, aktivitāte mūsu ēkā sasniedza savu maksimumu. Renāts priecājās, ka tika atbrīvots agrāk, jau bija ceļā un drīz būs pie mums. Piecpadsmit minūtes, ne vairāk.

Kad paziņoju, ka tuvojas ģenerālis… attālinājos stūrī, vērojot, kā viņi mēģināja dažās minūtēs izdarīt to, ko mēs nevarējām un gadiem notīrīt. Birojs kļuva neparasti pamests, kolēģi bija maksimāli skaisti ierobežotā laikā. Piegādes menedžeris ieskrēja izplestām acīm, sakot, ka ģenerāļa gardumam nepietiek krājumu, nebija laika tos papildināt no iepriekšējiem svētkiem, kliedzot, lai ātrākie no mums steidzas uz veikalu, bet mūsu veikals bija. tālu no tuvākā. Nez kāpēc visi gribēja mani sūtīt prom, bet es atspēru, smējos un mierināju, ka ģenerālis te nebūs ilgi, dzīres nav vajadzīgas, tāpēc sveicinās un aizies, bet visi it kā cerēja. par pretējo.

Un tā, ģenerālis ieradās un sagaidīja viņu autostāvvietā.

– Kur ir tavas lietas? – priekšnieks pavēlošā balsī saka.

– Pagaidām atstāju to birojā. Ko, tu neienāksi? – jautāju, redzot, ka priekšnieks nesteidzas izslēgt mašīnu un izkāpt.

"Es domāju, ka varbūt es iegriezīšos vēlāk," saka Renāts Georgijevičs, šaubīgi lūkodamies uz mūsu nolietoto ēku. Šķiet, ka viņš baidās, ka tas sabruks, kamēr mēs tur būsim.

– Lūdzu, ienāc uz īsu brīdi. "Visi uzzināja, ka jūs nākat, tāpēc viņi gatavojās, žēl, ja viņu darbs nokrīt," es jautāju, aizrijoties no smiekliem.

Skatoties uz manu dzīvespriecīgo seju, Renāts pamāj un izkāpj no mašīnas.

– Vai šeit strādā priekšnieks, ar kuru plānojāt atriebties savam vīram? – ģenerālis pēkšņi precizē, jau tuvojoties galvenajai ieejai.

– A? Nē nē. Ir tikai viens no kandidātiem,” es jautri nošņācu.

– Kā tā? Vai jūs izvēlējāties no pielūdzējiem? Acīmredzot ir daudz fanu?

– Nē, tā bija komanda, kas man ieteica atriebties un aizmirsties. Vienlaikus kopīgi tika atlasīti iespējamie kandidāti.

"Cik savdabīgas darba attiecības jums šeit ir," šefs iesmej.

“Kas tie ir?” Es paraustu plecus un tieši pirms durvīm, pēdējā brīdī, paslīdēju. Viņa paspēja kliegt, bet nekrita.

– Atkal? – ģenerālis jautā, pieliecoties pie manis. Noķēra, jā. Apskāviens ir ciešs, spēcīgs.

– Šie zābaki ir tik… Bīstami. Paldies!

Renāts mani paceļ no pushorizontāla stāvokļa un rūpīgi apskata nesen iegādātos ziemas apavus – pēc Natas ieteikuma ar augstiem plāniem papēžiem.

– Kurpes ir skaistas, bet neuzticamas. Būs jāmaina. Es nevēlos, lai mana asistente pastāvīgi gūtu savainojumus vai lai kāds viņu pieķer. Vai jūs piekrītat, Anna Vladimirovna?

– Nu… es varu to nomainīt, bet manas citas kurpes diez vai atbildīs taviem augstajiem biroja standartiem.

– Es domāju, ka šodien mēs tiksim galā ar šo jautājumu.

Satverot manu roku, priekšnieks atver durvis un ienāk iekšā, paņemot mani līdzi.

Zālē Mihaļičs nepacietīgi pārvietojas no kājas uz kāju, viņam blakus ir Sofija Petrovna un viņa vietnieks Sergejs Anatoļjevičs. Un nez kāpēc netālu stāv Nataša.

Kad parādījās ģenerālis, visi, kas viņu sveicināja, sasparojās un viņu acis izspiedās. Spriežot pēc viņu skatiena virziena, viņi bija pārsteigti, ka Renāts turēja manu roku. Nu, tas tā, tagad noteikti izplatīsies baumas par to, kā es dabūju asistenta darbu.

Mans tagadējais bijušais priekšnieks tērzē ar ģenerālmenedžeri, iepazīstina ar komandu, ved mani ekskursijā pa ēku, atver birojus un rāda, ka darbinieki intensīvi smaida. Trokšņa vidū cenšos klusi izlīst, lai ieietu kabinetā, paņemtu mantas un dotos uz mašīnu, bet Renāts nav atlaidis manu roku, viņš mani stingri tur, it kā baidītos, ka es nokritīšu. atkal, un cik neērti ir visu manu kolēģu priekšā, kuri redz mani zem ģenerāļa aizgalda, bet vienubrīd priekšnieks par mani aizmirsa, atraisīdams tvērienu. Tad, kad Mihaļičs mūs beidzot atveda uz savu kabinetu, viņš atvēra durvis un viesmīlīgi sacīja:

– Es lūdzu visus pie galda!

Es ieskatos birojā un esmu pārsteigts. Kad jums bija laiks uzklāt šādu galdu? Burtiski pārplīst ar pārtiku un dzērieniem. Bet viņi teica, ka nav ar ko mūs ārstēt. Jā, tik bagātīgs galds mums vēl nav bijis pat Jaunajā gadā! Paskaties, vairāku veidu salāti, siltie ēdieni. Vai Mihaļičs savā kabinetā slēpj paša saliktu galdautu?

"Es neatbalstu dzīres darba vietā," ģenerālis sausi sacīja, lūkodamies apkārt galdam. – Ārpus darba dari un sanāk kā gribi, bet ne šeit. Nākotnē, ja uzzināšu, ka jūs to atļaujat…

Es neklausījos līdz galam, iegāju savā kabinetā, ātri savācu paciņas, gribēju klusi iet prom, bet tad kabinetā ienāca visas manas dāmas uzreiz.

Nākotnē, ja uzzināšu, ka jūs to atļaujat

– Ak, kāds skaists puisis. Garš, platiem pleciem, tik liels.

– Un kāds gultnis!

– Jā, nevis ģenerālis, bet īstais ģenerālis! Kad viņš uzcēla mūsu Mihaļiču, viņš kļuva pavisam sarucis. Es paskatos uz viņu, un man uznāk zosāda no viņa pavēlošās balss. Tik priekšnieks. Es labprāt izpildītu viņa pavēles. Sasodīts, Ank, kāpēc tu vienīgais tiki izsaukts uz interviju?! – emocionāli saka Nataša.

"Protams, es neesmu ģenerālis," negaidīti man atbild Sofija Petrovna. "Bet kāpēc viņi jūs neaicināja, es varu uzminēt." “Redzi, Anijai nav bērnu, viņa ir skaista, diezgan jauna, bet mūsu biznesā nav jauna, viņa ir sevi ļoti labi pierādījusi, viņai nav pretenziju pret savu darbu, strādīga, kompetenta, nekonfliktējoša, ar labu izglītību, viņa nepārprotami ir pārsniegusi savu laipnību savā vecajā amatā un ir to pāraugusi. Un tu, Nataša, piedod, protams, tu man patīc, bet visās nodaļās baumo, ka esi intrigants un ķildnieks. Un ģenerālis Anečka, iespējams, pieskatīja viņu korporatīvajā ballītē, kamēr visas jaunās karjeras sievietes skraidīja pa viesnīcu viņu meklējot, Anija bija zālē, viņi man teica, ka gandrīz visi mūsu vīrieši viņai seko, bet viņi t pātagu, viņi skatījās uz viņu tā, Anija patiešām bija korporatīvajā ballītē. Tas ir pārsteidzoši, cik viņa ir laba, tāpēc arī viņš to aplūkoja tuvāk. Viņš satvēra Anyutku kā elkoni un nelaida vaļā.

No durvju puses kāds brīdinoši noklepojās. Mēs apgriežamies, un tur stāv Mihaļičs un Renāts Georgijeviči. Mihaļičs ir sarkans kā omārs, bet ģenerālis nekas, smaida.

"Paldies par viesmīlīgo tikšanos, es sapratu, ka vēlies mani sirsnīgi sveicināt," Renāts saka, uzmanīgi apskatot istabu. – Bet diemžēl man ir pienācis laiks doties. Anna Vladimirovna, vai esat gatava?

Klātesošo skatieni pievērsās man. Manu kolēģu acīs rodas jautājums, kāpēc es dodos prom ar ģenerāli darba dienas beigās? Un kur.

"Gatavs."

Paņemu visas savas pakas uzreiz. Izrādās, šeit strādājot, esmu ieguvis ievērojamu daudzumu mantu.

"Renāts Georgijevičs mani aizvedīs līdz metro, pretējā gadījumā lietas ir smagas," es nervozi paskaidroju un piegāju pie jaunā priekšnieka. Oho, manas rokas tūlīt norausies.

"Dodiet man savas pakas," saka ģenerālis, jautri šķielēdams.

– Tas nav tā vērts…

Ak, es to atņēmu.

Es vēršos pie savām dāmām. Kolēģu acis ir izspiedušās, sejās redzama vispārēja neizpratne. Ak-o-oi.

Es ātri sekoju ģenerālim ārā, un uz ielas Renāts iemet manas mantas savā mašīnā, atver man durvis un palīdz apsēsties. Un es tiešām jūtu, kā mani kolēģi, kuru biroji ir vērsti uz stāvlaukumu, ir pielīmēti pie logiem un to visu skatās. Iespējams, ēkas otrā pusē skrēja vairāk cilvēku. Tā būs saruna.

– Kāpēc tu to darīji? – Es jautāju, nodrebēdams. Automašīnas interjers izskatās pārāk dārgs, jūtos nevietā un te nevietā, it kā būtu sēdējis nevietā.

– Kas tieši? Vai jums ir auksti? Tagad tas uzkarsēs.

Priekšnieks spiež pogas un ah, zem mana dibena ļoti ātri kļūst silti, pat karsti.

– Nu lūk, ar pakām. Tu zini, cik daudz runas un tenkas būs par to, kāpēc tu uzvedies… pārāk intīmi, it kā mēs jau ilgu laiku būtu labi draugi, lai gan teorētiski tikko tikāmies.

– Es nevarēju pretoties. Visiem bija ļoti smieklīgas sejas. Vai jūs tik ļoti uztraucaties, ko viņi teiks? Jūs vairs nestrādāsit šajā komandā.

– Viņi to apspriedīs arī centrā.

– Protams, viņi to darīs, bet jebkurā gadījumā viņi visu apspriedīs un pieliks etiķetes, un tas nav jāpamato.

16. nodaļa

Priekšnieks mūs aizveda uz lielu iepirkšanās centru. Un es nolēmu, ka vispirms vajag citus apavus, piekritu šim, jo biju ļoti nogurusi staigāt savos tagadējos zābakos, varbūt ir kaut kas tikpat skaists, bet ērts? Pati nolēmu, ka naudu noteikti atdošu savam priekšniekam vēlāk, bet tā kā man tagad tās nav un man vajag drēbju skapi, tad lai viņš izklaidējas, ja grib.

Pārsteigums bija tas, ka Renāts Georgijevičs pielaikošanai sāka izvēlēties nepavisam ne elegantus apavus, manā priekšā rindā bija novietoti zābaki, kas vairāk izskatījās pēc armijas kaujas zābakiem, bet sieviešu salona versijā nedaudz koķetākā stilā. .

Sievietes konsultantes plīvo ap Suvorovu ar aizkustinošiem smaidiem, kūko un šķiet gatavas cīnīties viena ar otru par iespēju aprunāties un viņu apkalpot, no malas tas izskatās smieklīgi.

– Nu, vai tas ir ērti? – ģenerālis jautāja, kad uzvilku pirmo pāri.

– Ļoti.

– Lieliski, tad mēs paņemsim šos. Uzvelc savu nākamo pāri.

– Bet… vai tiešām centrā nēsā šādas kurpes?

– Šie apavi ir nepieciešami, lai nokļūtu centrā, un tiem jābūt ērtiem. Tieši atbilstoši pašreizējiem laikapstākļiem. Turklāt es dzirdēju, ka šāda veida apavi mūsdienās ir modē. Jā, meitene? – priekšnieks jau vaicāja mums tuvākajai konsultantei.

– Jā, ļoti moderna modele! – konsultante silti pamāj. "Visas jaunās meitenes dara tieši tā."

– Nu, redzi, Anna Vladimirovna.

Šķita, ka viņi apavus ir sakārtojuši, bet, kad pārgāja uz drēbēm, arī ģenerālmenedžeris mani pārsteidza un aizveda līdz, iespējams, dārgākā zīmola boutique. Jā, šeit viena blūze maksās vairāk nekā viss mans jaunais kažociņš! Es nekad nemaksāšu par šīm drēbēm.

Viņa apstājās pie ieejas un stingri atteicās tur iet.

– Es šeit neiešu, iesim, lūdzu, kaut kur citur.

– Kāpēc ne?

– Šeit ir pārāk dārgi.

– Un kas? Jūs neesat tas, kurš tērē naudu.

"Es jutīšos ļoti pateicīgs."

– Lai tā būtu, jūti to.

Es šņukstu un atkāpjos, lūdzoši uzlūkojot ģenerāli.

– Ejam, lūdzu, kaut kur citur.

Renāts brīdi par kaut ko domāja, uzmanīgi paskatījās uz mani un pēkšņi pārsteidzoši viegli piekrita:

– Labi, ejam uz citu vietu.

Uz šo citu vietu nez kāpēc bija jābrauc ar mašīnu kaut kur centra virzienā. Ēka, kurā nonācām, nešķita nekas īpaši ievērības cienīgs, pat bez lielām spīdīgām izkārtnēm, bet iekšā tā izrādījās ļoti plaša, gaiša, skaista, un konsultantu acīs nebija ne maniakāla dzirksti, ne aizkustinoši smaidi. Renāts tika aicināts gaidīt īpašā telpā pavadošajiem cilvēkiem, mani aizveda uz ģērbtuvi, kur drīz sāka nest drēbes. Meklēju cenu zīmes, bet tādas nav. Precīzāk, etiķetes ir, bet cenas nez kāpēc vispār nav. Varbūt tas ir kaut kāds second hand? Un vai viņi pārdod lietas pēc svara? Heh, nē, droši vien nē. Bet tas ir dīvaini. Un drēbes ir ļoti skaistas, ir skaidrs, ka viss ir jauns.

Es izeju pie sava priekšnieka savā pirmajā biroja tērpā, jūtoties kā īsta skaistule. Mmm, melnais uzvalks lieliski der. Es nekad īsti neesmu valkājis uzvalkus, bet šeit ir tik elegants variants.

Ģenerālis, es redzu, ir labi iedzīvojies – viņš ir atlaidies krēslā, viņi viņam atnesa tēju, tālrunis ir pie rokas.

Renāts paskatījās uz mani un apmierināti pamāja ar galvu.

– Ņemsim. Ņemsim nākamo variantu.

– Ā… Es gribēju vispirms noskaidrot, cik tas maksā.

– Anya, mēs par visu vienojāmies. Kāpēc jums jāzina cenas, ja es maksāju par visu? Tu man neko neesi parādā.

– Es tomēr gribētu to atdot vēlāk…

– Anija, tu tās atdosi, ja labi strādāsi. Ticiet man, es esmu ļoti prasīgs, es atņemšu daudz jūsu laika. Šīs drēbes ir ne tik daudz priekš jums, cik mana darba tēla uzturēšanai. Un principā man patīk, ja blakus ir skaista, dārgi ģērbta, laimīga sieviete. Es pats maksāju par savām vēlmēm un vēlmēm. Ej pārģērbies, netērē mūsu laiku.

– Redzi… ja šīs lietas ir ļoti dārgas un to ir daudz, tad es nevarēšu savam vīram paskaidrot, no kurienes tās radušās un ka dāvinātas, viņš nesapratīs. arī.

–Tu viņam kaut ko paskaidrosi?

– Nu, varbūt. Viņš uzdos jautājumus.

– Kā viss notiek. Likās, ka tu šausmīgi atriebsies, paziņojot par savu abpusējo nodevību pret viņu. Un pēc tam, kā tu domā, vai viņam būs interese par tavu garderobi?

– Es… Es neesmu pārliecināts, ka pastāstīšu viņam par korporatīvo pasākumu. Nav ko stāstīt, īsti neko neatceros. Un tagad es nedomāju, ka tas ir virziens, kurā mums jārīkojas. Vai es jums daudz stāstīju par šo situāciju korporatīvajā ballītē?

– Kādā virzienā tad vēlaties rīkoties?

Es paraustu plecus.

– Es nezinu, es šobrīd esmu tik apmulsusi. Un es nevaru to visu pieņemt, es savā galvā saprotu, ka man ir jādodas prom, bet līdz šim man nav morāla spēka to darīt. Sajūtas joprojām saglabājas, kas padara to divtik sāpīgu.

"Sēdies," ģenerālis pamāj uz blakus krēslu. – Parunāsim.

– Kā ar montāžu?

– Viņš pagaidīs.

"Tas ir neērti meiteņu priekšā, jo viņas gaida."

– Anija, man rodas iespaids, ka tu daudz vairāk domā par to, ko domā citi, aizmirstot padomāt par sevi. Ej, parunāsim vēlāk.

Es devos uz ģērbtuvi, nesaprotot, kāpēc Renātam ar mani bija jārunā intīmas sarunas. Apkārt ir tik daudz brīvu jaunu meiteņu bez ģimenes problēmām un gatavas karāties viņam kaklā un strādāt ar viņu dienu un nakti, un viņš mani auklē.

Bet kopumā pielaikot drēbes, katru reizi iznākot jaunā izskatā vīrietim, kurš uz mani vērīgi skatījās, bija lieliski. Es jutos kā kādā romantiskā romānā par bagāto dzīvi. Kad viņi neskatās uz naudu, viņi pērk visu, kas viņiem patīk, un principā šāda uzmanība un interese par manu sugu silda dvēseli. Tas tieši paaugstina pašcieņu, bet liek jums nervozēt par to, cik daudz naudas tiks iztērēts par visām šīm drēbēm?

Biju pārsteigts, kad uz pielaikošanas kabīni sāka nest treniņtērpus.

– Kāpēc man vajag treniņtērpu? – jautāju, parādīdamies Renāta Georgijeviča acu priekšā baltā treniņtērpā.

– Man patīk sports.

Gaidu turpinājumu, bet priekšnieks klusē.

– Bet es neesmu ļoti labs, es neeju uz sporta zāli, tad kāpēc man ir vajadzīgas šīs drēbes?

– Kamēr tu strādāsi pie manis, tev būs jādalās ar šo manu aizraušanos.

– Kā?

– No rīta skrienot, par laimi parks ir pie darba. Vakaros dažās dienās ir trenažieru zāle vai peldbaseins.

– Vai tādi pienākumi ir iekļauti darba līgumā? – jautāju, ar šausmām iztēlojoties rīta skriešanu. Es ienīstu sportu un vienmēr esmu izvairījusies no fiziskām aktivitātēm. Kopš skolas laikiem biju klasisks nūģis ar grāmatu un brillēm. Gandrīz visu laiku dažādu iemeslu dēļ man bija atbrīvojums no fiziskās audzināšanas.

– Ja vēlies ar mani strādāt, tad jā. Kā jūs droši vien pamanījāt, Anna Vladimirovna, esmu gatava cilvēkā ieguldīt daudz, bet atdevei jābūt atbilstošai.

Es paskatījos uz sevi spogulī. Vispār man treniņtērps izskatās labi. Es sevi neatpazīstu.

Aizeju uz pielaikošanu, vēl pāris sporta tērpu komplektus un… man atnes peldkostīmus.

Es paskatos ārā no pielaikošanas kabīnes.

– Peldkostīmus nevajag rādīt, vai ne? – Es pārbaudīšu ar priekšnieku.

– Kāpēc ir šis?

– Nu, tas ir kaut kā pilnīgi… atklāti?

– Ja mēs kopā apmeklēsim baseinu, tad tā vai tā, es tevi redzēšu peldkostīmā. Kāda tam ir atšķirība, agrāk vai vēlāk?

– Ļaujiet man vēlāk nopirkt sev peldkostīmu, tas nav biroja apģērbs.

– Nāc jau ārā. Es joprojām tevi redzēju pat bez peldkostīma.

Piesarkusi es parādos aiz aizkara. Esmu ģērbusies viendaļīgā koši sarkanā peldkostīmā. Ģenerālis izliek zīmi viņai griezties. Šausmīgi samulsusi pagriežos no dažādām pusēm. Es nezinu, kas tieši notika ar Renātu naktī, bet tas, iespējams, bija tumsā, bet šeit viss notiek gaismas pārpludinātā telpā.

"Ļoti labi," boss slavē. Viņa skatiens deg. Šajā izskatā nav nekā draudzīga vai vienkārši vienaldzīga. Skatiens valdzinošs, īpašniecisks, apmierināts.

Es ātri skrienu atpakaļ uz pielaikošanu. Viņi man pasniedz nākamo peldkostīmu, un tas nebūt nav sportisks. Šis ir vairāk paredzēts meitenēm, kurām ļoti patīk sauļoties. Nē, šo es nemēģināšu!

– Nav jēgas pielaikot otro peldkostīmu! – es kliedzu no pielaikošanas kabīnes. – Tas nav paredzēts publiskajiem peldbaseiniem. Ja nu vienīgi sauļoties pludmalē. Es nevaru šajā staigāt. Vai ir vēl kādi varianti?

– Nāc ārā, es paskatīšos.

– Par ko? Es tādu nevilktu uz baseinu, lai visi to redzētu.

– Man ir savs peldbaseins.

Es klusēju, nezinot, ko vēl teikt. Šis priekšnieks vēlas ar mani sportot savā baseinā, un lai es būtu šajā peldkostīmā?

– Anija, nāc ārā.

"Es nekādā gadījumā nevarēšu iziet ārā tādā peldkostīmā."

– Vai man pašam nākt iekšā?

"Es eju ārā," es pieklājīgi atbildu un pēc kāda laika tiešām izeju, tikai nevis peldkostīmā, bet jūsu drēbēs, kurās es šeit ierados. – Man ir apnicis mēģināt kaut ko darīt. Vai ir kostīmi? Pārējais nav tik svarīgs.

Ja tagad ģenerālis sāks uzstāt uz peldkostīmu un apakšveļas pielaikošanu, es neiešu uz paaugstinājumu, palikšu savā vietā.

"Kā jūs zināt, Anna Vladimirovna," ģenerālis izsmej acis. – Tātad, protams, bija daudz citu lietu, ko varējām pielaikot un iegādāties. Kaut kā ar mani šefs runā par Aņečku vai Annu Vladimirovnu, bet no viņa lūpām pēdējā uzruna vienmēr izklausās diezgan jocīga.

17. nodaļa

Pirkumu apmaksas brīdi neredzēju, bet redzēju, kā gruzīnu veikala darbiniece Renāta mašīnas bagāžniekā ielika somas ar tām. Es biju šausmās par šo paku skaitu. Un ir arī manas lietas no darba.

– Kā es to visu paņemšu mājās?

– Tāpēc es to ņemšu. Vēl ir viena vieta, un tas ir vismaz šodienai.

– Kaut kur citur?

– Jā. Optika.

– Jaunas brilles? – Atcerējos, kā kolēģi kritizēja manus vecos rāmjus. – Ļaujiet man arī pašam to izdarīt.

Priekšnieks negatīvi pakrata galvu.

– Nē, es gribu kontrolēt procesu.

Optikā pēc Renātes lūguma viņa izmēģināja tūkstošiem rāmju variantu, tad viņš personīgi noskaidroja, kuri objektīvi labāki, kuri ikdienas darbam pie datora un citas nianses. Izvēlējos un ieveidoju visas dārgākās lietas, kā arī vairākus rāmju variantus, lai varētu tos mainīt atbilstoši savam noskaņojumam un nepieciešamībai, kas atkal mani nostādīja pilnīgā apmulsumā. Esmu tikko sācis strādāt, bet man šķiet, ka esmu parādā desmit gadu nevainojamu diennakts darbu.

Brilles tikko pasūtītas, jāpagaida kamēr būs gatavas, tāpēc atgriezos mājās tāda, kāda esmu.

"Nāc iekšā," nosarkusi es aicinu ģenerāli ar daudzām pakām rokās uz savām mājām.

Mums ar vīru ir mazs dzīvoklis, un, kad tajā ienāk lielais, katrā vārda nozīmē, tas šķiet pavisam niecīgs.

Renāts visu apskatīja bez komentāriem, nolika somas uz grīdas, mani arvien vairāk moka mirkļa neveiklība. Patiesībā es kopā ar vīru atvedu savu mīļāko uz dzīvokli, un Renāts nesteidzas doties prom.

– Varbūt tēju? – lai neizskatītos galīgi neviesmīlīgs un nepateicīgs, formalitātes labad iesaku.

"Jā, paldies," priekšnieks šokē ar savu atbildi.

Es neizpratnē skatos, kā Renāts Georgijevičs novelk virsdrēbes.

– Vai tiešām vēlies tēju? – Es katram gadījumam precizēšu, citādi nekad nevar zināt, kas ģenerālim ir prātā.

– Runājiet. Jūs nevēlējāties to darīt veikalā.

Renāts ieiet virtuvē, apsēžas pie galda un gaidoši skatās uz mani. Uhh.

Es uzliku tējkannu vārīties. Godīgi sakot, es vēl nemaz neesmu gatavs runāt no sirds, es kavēju laiku, cik spēju, vāru jaunu smaržīgu tēju, un tad…

Atskan durvju zvans, tas man izgāja cauri nerviem. Zvans, vēl viens un vēl viens, daudz nepacietīgāks.

– Vai jūs kādu gaidāt, Anna Vladimirovna? Vai tas nebija jūsu vīrs, kurš atgriezās no komandējuma stundu agrāk? – priekšnieks jautri jautā. Šķiet, ka viņš nemaz nav saspringts un situācija liek viņam daudz smieties.

"Mans vīrs nebūtu piezvanījis, bet viņš to uzreiz atvēra," es atbildu nobijusies. – Tā visdrīzāk ir vīramāte. Pagaidām viņa zvana, bet viņai ir atslēgas…” Es lūdzoši satveru ģenerāļa roku. – Lūdzu, paslēpieties skapī! Ātrāk! Lai gan nē, vīramātei patīk ieskatīties skapjos… un zem gultas, pārbaudīt, vai nav putekļu, bet tu tur neiederēsies. Ko darīt?!

Mana sirds sitas trakulīgā tempā, es šausmās steidzos pa virtuvi.

"Anija, vispirms nomierinies," Renāts iesmējās. Viņam tas ir smieklīgi, viņš šeit ir svešinieks.

– Balkons! – man atainojas, ideja ir tāda, bet, ja aiztaisīsi priekškaru, tas varētu izdoties. Mana vīramāte neies uz balkonu, tur ir auksti, bet viņa ir ļoti termofīla. – Lūdzu, ej uz balkonu, vai ne?!

"Es nekur neiešu," priekšnieks saliek rokas uz krūtīm. Viņš uzliek bargu izskatu, bet viņa acīs dejo velni. – Varbūt tā nav vīramāte, pārbaudiet.

– Viņa noteikti ir!

– Vai viņa tevi brīdināja, ka ieradīsies? Vai jūs lūdzāt atļauju apmeklēt jūs?

– Protams, nē.

"Tad jūs varat droši sūtīt viņu mājās." Nu, vai ļaujiet viņam ienākt, mēs kopā dzersim tēju un apspriedīsim jūsu vīru.

– Es nē…

Man nav laika atbildēt. Durvju zvans beidz uzstājīgi zvanīt, kas nozīmē, ka vīramāte izņem atslēgas un tagad atvērs slēdzeni. Neticamā ātrumā metos pie durvīm.

Jau dzirdu, kā atslēga griežas slēdzenē. Pēdējā brīdī aizslēdzu durvis iekšā. Paskatos caur aci, nu, tieši tā, vīramāte. Man pret viņu ir izveidojies instinkts.

Es klepoju skaļi un skaļi.

– Anya? – nāk no aiz durvīm. – Vai tu esi mājās?

"Jā, Ludmila Jevgeņijevna," es atkal skaļi klepoju. "Es tik tikko tiku līdz durvīm, man kļuva slikti."

Skatiens krīt uz virtuvē sēdošo ģenerāli. Viņš iesmejas, bet, goda vārds, klusi.

– Anya, kāpēc tu aizvēries?

"Es nevaru tevi ielaist, esmu smagi slims," es atkal klepoju. – Dzīvoklī visur ir baciļi. Es baidos tevi inficēt.

Ludmila Evgenievna ļoti baidās no dažāda veida infekcijām. Viņa attēloja pēc iespējas histēriskāko klepu.

“Tu esi tik mākslinieciska, Anna Vladimirovna,” ģenerālis izsaka man komplimentu, nemitīgi smaidīdams ar baltiem zobiem. Plaši atvērtām acīm es pieliku pirkstu pie lūpām. Pēkšņi es pats jūtos smieklīgi.

Vēl pāris minūtes pa durvīm uzzinu, ko īsti vīramāte vēlējusies un kāpēc atnākusi. Izrādās, ka man tevis pietrūka un atnācu ciemos. Viņa atnesa savu telefonu, jo Kostja, izrādās, pateica, ka esmu pazaudējis veco, un viņas telefons laikam ir labāks un dārgāks, viņa paņems manu jauno, un tas nozīmē, ka man būs vecais. , kurš ir labāks. Nu es atnācu apskatīt kažoku, jā. Domāju, Kostja ļoti asi sūdzējās savai mātei par maniem nepārdomātiem tēriņiem un lūdza izvērtēt, tā teikt, budžetam nodarīto kaitējumu.

Atteicos apmainīties ar telefona numuriem, izturēju aizstāvību, sievasmāte aizgāja, acīmredzot neko nenojaušot.

Atviegloti nopūšoties, ļodzīgām kājām aizklīstu uz virtuvi. Nē, kāda tur tēja? Man vajag kaut ko nopietnāku, ne jau katru dienu pie manis ierodas ģenerālis, un es izglābu sevi pašā pēdējā brīdī.

Es paņemu krēslu, nolieku to pie augstākā plaukta, uzkāpju uz krēsla un izņemu no tā vīra mantas. Viņš to ilgi glabāja, dārgu kolekcionējamu pudeli, viņš nolaizīja lūpas, bet saglabāja to līdz jubilejai.

– Atvērsi? – jautāju, pasniedzot pudeli priekšniekam.

– Vai neiebilstat atvērt šo? – Renāts precizē, pagriežot rokās pudeli un acīmredzot to novērtēdams.

"Nemaz," es melanholiski atbildu.

Tomēr, kad Kostja ieradīsies, viņš kliegs naudas trūkuma dēļ. Tas, vai kliegšanai ir mazāk vai vairāk iemeslu, tagad nav tik svarīgi. Teikšu, ka arī es tādā veidā noņēmu stresu.

Es atveru ledusskapi, un tas ir gandrīz tukšs. Es meditēju dažas sekundes, skatoties kosmosā. Tas ir neērti, piemēram, atrodoties priekšnieka priekšā, ja nav jāvāra griķi, tad tas man ienāk prātā. Es dodos uz balkonu pēc dažiem pagriezieniem. Esmu sakrājis daudz no šīm dāvanām no savas vīramātes. Cik vasaras nedēļas nogales tiek izniekotas vīramātes dāciņā. Mans vīrs un viņa mamma vienmēr ļoti novērtē iespēju uzkrāties, bet parasti izrādās, ka viņi to novērtē, un es to īstenoju. Es neēdu daudz marinētu gurķu, Kostju arī šis bizness interesē tikai teorētiski, tāpēc burkas krājas. Bet tagad tas ir patiešām noderīgi.

Noliku ģenerāļa priekšā uz galda marinētu gurķu burku un glāzes.

– Tagad es atnesīšu vēl dažus tomātus un marinētu ķiploku. Vai jums patīk mājās gatavota adžika? Pagatavoju pati. Vai jūs?

Kāpēc viņš atkal smejas?

"Pēdējais, ko es gaidīju, bija tas, kā es šodien pavadīšu vakaru." Izmēģināšu Adžiku. Anya, tu esi mīļotā.

ES sarkstu. Viņš joko, vai ne?

Par laimi, bija pat melna maize, novecojusi, tiesa, bet tas ir labi, es to iemetu pannā, apcepu ar sviestu un sāli. Derēs.

Kad apsēžos pie galda, Renāts uz mani īsti neskatās, viņš ir vairāk aizņemts ar telefonu, bet labprāt saskandina glāzes, un šķiet, ka novērtē gurķus ar adžiku un labprāt tos ēd.

– Vai jūs gribējāt ar mani par kaut ko runāt, Renāt Georgijevič? – Es saku, lai kaut kā piesaistītu sev uzmanību, citādi kāpēc viņš vēl pa telefonu, un pa telefonu.

– Jā… kāpēc tavs ledusskapis ir tukšs?

Nu, kas tie par nepareiziem jautājumiem? Un viņam izdodas visu pamanīt.

– Esmu uz diētas. Mans vīrs ir komandējumā, tāpēc nav jāgatavo.

– Vai tu dzīvo kā collas? Pusgraudu dienā? Pagriezieni, diētas Vīrs droši vien ir apmierināts ar tik dedzīgu sievu?

– Jā, es esmu tik priecīgs, ka skrēju pa kreisi.

– Kā tas vispār notika? Kā tu zināji?

–Vai esi pārliecināts, ka tas tevi interesē?

– Jā, interesanti.

Paraustījusi plecus, es sāku lēnām runāt par to, kas noticis ar manu vīru. Patiesībā es joprojām nespēju noticēt, ka tas notika ar mani. Renāts netraucē, uzmanīgi klausās. Varbūt viņš vēlas ieteikt ko noderīgu?

Gandrīz mana stāsta beigās pēkšņi atkal atskanēja durvju zvans. Viņa uzlēca krēslā, it kā būtu iedzēlusi. Vai tiešām vīramāte ir atgriezusies?!

"Nebaidieties," ģenerālis iesmejas. – Visticamāk, tas ir man.

ko-o?!

Sekoju Renātam, kad viņš dodas uz durvīm, viņš pats atver durvis, paņem gaitenī stāvošam vīrietim vairākas cieši piebāztas somas un aizver durvis.

"Tas bija kurjers," šefs smaidot paskaidro, ieskatoties manās acīs, kuras, iespējams, apaļas no šoka, un dodas atpakaļ uz virtuvi. – Zvanīju caur aplikāciju, lai atvestu pārtikas preces no tuvākā lielveikala.

Renāts izkrauj pakas uz grīdas virtuves centrā.

– Bet kāpēc? – nosarkusi jautāju, skatoties maisos. Un tur… viss. Piens, graudaugi, sieri, augļi, gaļa, deserti, gatavi salāti un siltie ēdieni, un gandrīz jebkas cits. Vai Renāts domā, ka es domāju, ka man vispār nav naudas un es mirstu badā? Nav tā, ka tā nav taisnība…

"Protams, jūs noorganizējāt brīnišķīgu galdu, bet man labāk patīk vakariņas, kā arī brokastis." Nu, principā es nepiekrītu, ja mani darbinieki viena vai otra iemesla dēļ ģībst no bada.

– Un… kāds ar to sakars brokastīm? Kāpēc tu viņu pieminēji?

– Ko, tavuprāt, man vajadzētu ēst no rīta brokastīs?

– Vai tu paliksi pa nakti? – Es beidzot zaudēju savaldību, nometu uz grīdas siera galvu, ko tikko izvilku no somas.

"Es nevarēšu aiziet pēc jūsu cienasta," Renāts smaidot pamāj uz atvērto pudeli, un es lēnām pievēršu skatienu vienīgajai divguļamā gultai visā dzīvoklī. Es nemaz nedomāju par šādu iznākumu, ārstējot savu priekšnieku. Vai tiešām ģenerālis domā, ka es viņu speciāli ārstēju, lai viņš paliktu?! Un, jāsaka, viņš tam piekrita. Ak, es esmu sasodīts idiots.

Bet tad, acīmredzot, tas nav baļķis, jo Renātam nav iebildumu palikt.

18. nodaļa

– Renāt Georgijevič, es ceru, ka jūs mani nepārpratāt, bet dzīvoklis ir mazs, jūs, visticamāk, šeit jutīsities šauri – oho, es šodien esmu diplomātijas ziņā. – Izsauksim tev taksi, kad gribēsi izbraukt… – Es pat piedāvātu samaksāt par šo taksi, ja man būtu nauda. Šī ir mācība nākotnei, neatkarīgi no tā, kādā stāvoklī atrodaties, jums joprojām ir jāatstāj sava krātuve.

– Atstāt mašīnu šeit un pēc tam no rīta atkal braukt šurp, lai to paņemtu?

Ak, Renāts izskatās tā, it kā viņš teiktu, ka, protams, viņš to var, bet vai jums nav kauns par Voroncovu? Es nopirku tev drēbes, pārtiku, esmu gatavs intīmām sarunām, un tu mani iedzen naktī robežstāvoklī pēc šiem grauzdiņiem, un tad es joprojām negulēšu pietiekami, lai agri no rīta paņemtu mašīnu. .

Nu, žēl, jā.

– Vai varbūt es meklēšu cilvēku, kas jūs aizvedīs? Vai ir šādi pakalpojumi?

"Es neesmu gatavs sēdināt svešinieku pie savas automašīnas stūres."

Tas tā, es padodos. Es zaudēju šo cīņu ģenerālim, to īsti nesākot. Es šajā situācijā redzu kaut ko ļoti samaitātu.

Nervozi sakodusi lūpas, turpināju šķirot somas, līdz domāju par mulsinošajiem brīžiem, varbūt tas kaut kā izdosies.

Tātad. Kas jau gatavs, to uzreiz nolieku galdā, tagad izrādās nopietnas dzīres, it kā mēs ar priekšnieku svinētu tikšanos, tikai nez kāpēc iezīmējas viņš, nevis es.

Visu sakārtojusi, nolēmu ātri izcept cepeškrāsnī ļoti apetītlīgu izskatu un jau sagrieztus un nomizotus dārgas un droši vien ļoti garšīgas zivs gabaliņus kopā ar dārzeņiem. Jautāju Renātam, kā viņš jūtas pret zivīm, un viņš apstiprināja, ka ir ļoti pozitīvi noskaņots.

Kad atkal apsēžos pie galda, baudu salātus. Patiesībā es esmu ļoti izsalcis, šodien ēdu maz, drīzāk kaut ko paķēru, man nebija laika, un man joprojām bija tā pati naudas problēma.

"Anija," pēc brīža manu uzmanību piesaista ģenerālis. Viņam vairs nav jautrības, viņš izskatās nopietns. – Kādi ir jūsu nākotnes plāni? Es runāju par savām attiecībām ar vīru.

"Es nezinu," es paraustu plecus. – Kopumā es domāju, ka mums, protams, ir jāšķiras, bet kā es varu iedomāties visu šo procesu… nu, es to nemaz nevaru iedomāties. Mans vīrs atgriezīsies no komandējuma, es ar viņu parunāšu.

Renāts neapmierināti pamāja ar galvu.

– Nedēļas nogalē man likās, ka tu esi apņēmīgāks.

"Pagaidām es joprojām vēlos saprast, kāpēc tas notika." Tas bija ļoti sarūgtināts. Mums viss sākās tik labi, es viņam pilnībā noticēju un…

"Mans viedoklis ir tāds, ka, iedziļinoties tajā, jūs tikai vairāk sāpināsit sevi." Ja viņš to izdarīja, tad tas ir vai nu jūsu kļūdainais redzējums par tuvumā esošās personas tēlu. Vīrietis atklājās, izrādījās citādāks, viņš tikai izlikās, izlikās, ka ir tas pats, bet tas ir maskējums. Tagad attēls ir saplaisājis, un jūs vairs nedzīvojat kopā ar savu vīru, bet gan ar ienaidnieku, kas izliekas par viņu. Vai ir iespējams dzīvot plecu pie pleca ar ienaidnieku? Droši vien iespējams. Bet kāpēc? Vai katru reizi gaidāt nozveju? Vai tev pašam sevi nav žēl?

Es nesteidzos atbildēt, es nervozi saliku rokas un nolaidu skatienu.

– Anija, neskaties uz mani.

Viņa negribīgi paskatījās uz savu priekšnieku.

– Vai jūs saprotat, ka dzīvojat kopā ar nodevēju un ienaidnieku?

Viņa lēnām pamāja.

"Tad es pajautāšu vēlreiz." Ko jūs gatavojaties darīt lietas labā? Dzīvot ar viņu vienā teritorijā un noslēgt pamieru? Cīnīties atklāti vai vest pagrīdes karu?

Neskatoties uz visu situācijas rūgtumu, ģenerāļa formulējumi mani uzjautrināja.

Es izdzēru nezin cik glāzes vienā rāvienā un negaidīti atzinu:

"Es gribēju, lai viņš sāp tāpat kā es, tāpēc es iesaistījos visā šajā atriebības lietā." No rīta, labi, pēc tam, kad mēs kaut ko darījām, bet es neatceros tieši ko, es nejutu nekādu prieku vai gaviles, it kā pats būtu iegrimis dubļos. Es vairs nevēlos to darīt. Man nepatika atriebties, vismaz ne tā, tāpēc es labāk vienkārši aiziešu, bez kariem. Bet es joprojām zinu, ka sāpēs, man nav kur iet un nav pie kā iet, bet labāk ir šādi. Es tikai gaidīšu savu algu.

– Es varu palīdzēt ar…

"Paldies, bet man nekas nav jāpalīdz, es jau esmu jūsu lielos parādos." Un… ja jūs joprojām rēķināties ar kaut kādu intīmu turpinājumu, tad nē, tas nenotiks. Ja esat ar to neapmierināts un atņemat iegādātās preces un darba piedāvājumu, es saprotu.

Es nogaidoši skatos uz ģenerāli. Nu, es neesmu galīgi naiva, vīrietis netērēs naudu tikai sievietei, ja viņam nebūs savu interešu.

"Man nav paradums neko lietot," Renāts vēsi atbildēja. "Jo īpaši tāpēc, ka iepriekš norādīju, ka šajā gadījumā dodu ne velti, bet turpmākajam ārkārtīgi labam darbam," vīrietis samiedza acis. – Un paklausība. Es zinu, ka vēlme pēc atriebības paliek tevī un piekrītu, ka sākotnēji izvēlētā metode nebija gluži pareiza. Tu darīsi visu, ko es teikšu.

Oho, ģenerālis runā tādā tonī, it kā mēs tagad nesēdētu manā virtuvē, bet gan viņa kabinetā.

"Un pirmā lieta, kas jums jādara, ir iesniegt šķiršanās pieteikumu." Kamēr viņš ir komandējumā. Rīt mēs nedaudz kavēsimies darbā, jūs to darīsit un piezvanīsit viņam, lai pastāstītu par to. Lai viņš tur cep.

– Ko darīt, ja tas negatavojas? Ja nu vienīgi viņš ir laimīgs.

"Vai tad jums joprojām ir šaubas par aiziešanu?" Vai vēlaties skatu no ārpuses?

– Mm?

– Viņš krāpās nevis tāpēc, ka tu būtu kaut kā savādāks un kaut kādā veidā tu viņam neder. Jūs esat par to domājuši, vai ne? Nē, viņš to darīja vienkārši tāpēc, ka varēja. Droši vien viņš bija pieradis redzēt mājas sievu un nez kāpēc saprata, ka ar to var samierināties. Jūs vakar neuzzinājāt par nodevību. Kāda bija tava reakcija?

– Man bija laiks pārdomām.

– Tātad, uzreiz nesastopoties ar spēcīgu negatīvu reakciju, viņš saprata, ka var tevi virzīt tālāk, nebaidījās un gāja, kur vajag un ar ko vajag. Divas reizes, Anija, viņš izdarīja nepareizas darbības pret jums un nesaņēma atbildi. Jūs varējāt viņam piezvanīt un pateikt, ka esat viņu krāpis ar visu viesnīcu, bet jūs to nedarījāt.

– Es saprotu tavu domu, bet tikai iesniedz šķiršanās pieteikumu… meitenes darbā ieteica…

– Es neesmu tavas meitenes no darba. Es runāju no vīrieša viedokļa. Ja tavam vīram tas būs vajadzīgs, viņš darīs visu, lai tu mainītu savas domas, un, ja nē, tad tev joprojām viņam neatliks laika, tev būs daudz darba.

"Un vientulība," es iesmejos, bet negaidīti man iepatikās doma par šķiršanās pieteikumu rīt, tas bija tas, ko es gribēju, bet maz ticams, ka es pati par to tuvākajā nākotnē būtu izlēmusi.

– Paņem kaķi.

Fyrkayu.

– Tad labi.

– Kā ar īpašumu? – Renāts atkal uzdod neērtu jautājumu. – Kura dzīvoklis?

– Vīrs viņu paņēma kā hipotēku īsi pirms laulībām.

– Vai jūs maksājat kopīgi?

– Šķiet, ka viņš maksā, bet mēs dzīvojam galvenokārt no manas algas.

– Vai ir iespēja, kur doties?

Ak, kā lietas tiek sagrozītas. Es negatīvi kratu galvu, patiesībā tas arī bija viens no taviem iemesliem, kādēļ nesteidzies ar šķiršanās pieteikumu.

– Jā, tas ir, viņa pārliecība, ka nodevību var piedot, arī balstījās uz materiāliem apstākļiem. Dzīvoklis ir viņa, bet principā tad var dabūt pusi no naudas, ko ieguldīji hipotēkā. Bet ne uzreiz, jā. Mums būs kaut kas jāizdomā par mājokli.

Hmm, galu galā kažoku nopirku nelaikā. Tagad es varētu īrēt dzīvokli vismaz uz mēnesi. Tiesa, tā ir nauda, ko mēs ar Kostju dalāmies. Pietiktu pat ar pusi.

Bet es biju apjucis, domājot par tiem ļoti materiālajiem jautājumiem, es atgriežu savu uzmanību viesim un vienkārši izdodas noķert kādu sliktu, nogaidāmu Renāta skatienu.

– Es gribu gulēt, Anh.

Pāri manai ādai pārskrēja zosāda. Šķiet, ka viņa teica Renātam, ka tagad ir pret jebkādām attiecībām, taču gulta ir tikai viena.

19. nodaļa

Drīz vien es iedevu priekšniecei dvieļu komplektu, un viņa sāka mainīt gultas veļu, izvēloties labāko no krājumiem, bet tomēr, diemžēl, manuprāt, nepietiekami laba tādam viesim. Tomēr tas nav jauns, tas nav zīds, bet tas ir tas, kas tas ir. Kamēr es kārtoju gultu, Renāts tā vietā, lai uzreiz ietu dušā, pārsteidzoši ātri sakopa un nomazgāja visus traukus. Un es pat nejautāju. Lai Kostja kādreiz mazgā traukus pēc sevis? Nē, tas ir zem viņa cieņas, bet šeit pats ģenerālis ar to tik ātri un veikli tika galā. Varbūt tāpēc, ka viņš ir vecpuisis?

Tas viss, es devos uz dušu.

Viņa uzklāja savu gultu uz grīdas. Matrača nav, bet vietā paklājs un sega. Es nevaru gulēt vienā gultā ar gandrīz nepazīstamu vīrieti. Jebkurā gadījumā gandrīz saprātīgā stāvoklī. Asinis, protams, daļu no savākšanas pudeles šķidruma padara rūgtu, bet ne tik daudz.

Viņa apsēdās savā gultā, atspiedusies uz gultas ar muguru. Es par kaut ko uztraucos. Lai novērstu uzmanību, viņa ieslēdza televizoru. Es tiešām nespēju noticēt, ka tas viss notiek ar mani un dzīvoklī ir vēl viens vīrietis, pie kura man būs jāpavada nakts.

Pēc brīža dzirdu, ka atveras vannas istabas durvis.

– Anya, kāpēc tu esi uz grīdas?

Es pagriežu galvu pret balsi un acumirklī nosarkstu. Es aizsedzu acis ar plaukstām. Renāts iznāca no dušas, valkājot tikai vienu dvieli, nevērīgi apvijies ap gurniem. Skaidrs, ka viņam nav drēbju, kur šeit gulēt, un es nepiedāvāju vīra drēbes, bet es tik un tā nedomāju, ka viņš tāpat iznāks. Šķiet, tagad manā atmiņā uz visiem laikiem iespiedīsies liela, trūcīgi ģērbta, pumpa vīrieša tēls. Nevis ķermenis, bet cieti muskuļi, tādi pleci… un ūdens lāsītes, kas mirdz uz visa šī krāšņuma. Uz īsu brīdi pamanīju arī tetovējumu uz pleca. Tas izskatās pēc lāča ķepas nospieduma, bet es neesmu pārliecināts.

"Man šeit ir ērtāk, tu pagaidām apgulies, un es arī iešu uz vannas istabu."

Pieceļos, nekad nenoraujot rokas no sejas, un tikai turpinu iet, lai neredzētu sev priekšā kārdinājumu tīrā (visādā ziņā) formā.

Varbūt tas nav pārsteidzoši, ka es paklupu aiz segas?

Es nekritu, nesāpēja, tieši otrādi. Tas ir jauki, vai ne, kad esi ierauts karsta, gandrīz kaila vīrieša dzelzs apskāvienos?

Protams, es noņemu rokas no sejas, lai šādi gadījumi neatkārtotos.

Ar acs kaktiņu pamanu uz grīdas guļam dvieli, kam patiesībā vajadzēja atrasties uz ģenerāļa gurniem.

"Pirms tam es domāju, ka problēma ar jūsu stabilitāti uz zemes ir jūsu apavu dēļ, bet tagad es to saprotu…" saka Renāts, rokas lēnām virzoties uz manu muguru arvien zemāk un zemāk.

– Un tagad jūs domājat, ka esmu ārkārtīgi neveikls? – es pārtraucu.

“Tagad es domāju, ka kāds periodiski neatlaidīgi iekrīt manās rokās nez kāpēc.

Vienkārši nav iespējams nosarkt, es atraujos, un Renāts uzreiz atslābina tvērienu. Es metos vannā, it kā velni mani vajātu.

Dušā uzreiz ieslēdzu ledus ūdeni. Tas palīdzēja nedaudz novērst uzmanību, bet mani vaigi joprojām deg kā lāpa. Ko ģenerālis bija domājis gulēt?

Es nesteidzos kāpt ārā no dušas. Nē, esmu gandrīz nomierinājusies, bet nez kāpēc ļoti rūpīgi gatavojos gulēt. Es pārliecinājos, ka viss ir gluds, skaists, patīkami smaržo, sataisīju matus, izklāju acis un, pēc vēlēšanās, noliku kosmētikas maisiņu. Es nedarīšu to pašu ar Renātu! Es viņu pazīstu tikai vienu dienu. Es tāds neesmu! Bet, ja pēkšņi kaut kas notiks, tad vismaz vienā aspektā tas nebūs kauns.

Beidzot izkāpu no dušas. Dzīvoklī ir nedaudz tumšs tikai tāpēc, ka ir ieslēgts televizora ekrāns, un Renāts izslēdza gaismu ieejā.

Mana sirds sitas. Ielīstu istabā, uzvilku halātu, zem tā arī pidžama šortu formā un T-krekls ar kaķēniem, un pilns apakšveļas komplekts. No jauna, samaitāta.

Es ieskatos istabā. Priekšnieks mierīgi guļ mana vīra gultā un skatās ziņas. Iepriekš man šķita, ka gulta istabā ir diezgan liela, bet līdz ar Renāta ierašanos tā sāka šķist vienguļamā gulta. Un… mana gulta tiek noņemta no grīdas, un sega un spilvens mierīgi guļ blakus priekšnieka ķermenim. Un aiz loga gaudo putenis.

"Renāt Georgijevič, es nevaru ar tevi gulēt," es skaļi atzīmēju, turpinot kautrīgi skatīties ārā pa durvīm, nevis ieiet iekšā.

"Nesen nekas jums neliedza gulēt ar mani un darīt daudz ko citu," atbild ģenerālis, pagriežoties pret mani un aicinoši paglaudot blakus gultai. – Neuztraucieties, es varu aiziet, man tas nav grūti un mani tas neaizvainos. Vai nu tu guli uz gultas vai mēs guļam kopā, izvēlies.

Viņa ieslīdēja istabā, paslīdēja zem segas, apsedzoties ar to līdz zodam. Nu padomā, es gulēšu blakus priekšniekam. Tas tiešām neko nenozīmē, vai ne?

Vai viņš tur, nez, kails zem segas?

Es par viņu neko nezinu, bet mēs guļam kopā.

– Vai tā ir taisnība, ka esat no militārpersonām? – Nolēmu uzsākt sarunu. Mums kaut kas jānoskaidro par to, kas atrodas mums blakus.

"Es kādreiz dienēju, bet izvēlējos beigt savu militāro karjeru," Renāts atbild, izslēdzot televizoru.

– Jums droši vien ir arī tituls?

"Jā," priekšnieks saka smaidot. "Vai jums nešķiet, ka ir nepiedienīgi kaut ko darīt, kad mēs guļam vienā gultā?"

– Cenšos saglabāt darba attiecības un atbilstošu distanci. Kā vēl mēs varam strādāt nākotnē?

– Anya, atzīsim, tevi pieņēma darbā caur gultu. Jebkurā gadījumā tieši tur viņa piesaistīja vislielāko uzmanību. Ja šādi sākās darba attiecības, tad kāda jēga ievērot formalitātes? Darba vietā, jā, tas ir saprotams, bet šeit var neizdoties.

– Tad kāpēc jūs… nolēmāt pamest militāro dienestu?

“Ne tik sen mans tēvs pameta šo pasauli, man bija jāatgriežas, lai pārņemtu biznesu un pārņemtu kontroli pār biznesu, un bizness labi nesaskan ar militāro dienestu.

"Piedod," viņa līdzjūtīgi pavirzījās nedaudz tuvāk Renātam. – No kurienes tu šeit atgriezies?

– Pirms tam viņš pildīja pārstāvja pienākumus kādā ziemeļu valstī. Anya Ir diezgan vēls, un rīt mums agri jāceļas, un mums ir saspringts darba grafiks.

– Protams, protams!

Viņa nekavējoties pārcēlās no pussēdus stāvokļa uz pusguļu un cieši aizvēra acis. Ģenerālis iesmējās. Man šķiet, ka viņš izslēdza televizoru. Tagad putenis un gaudojošs vējš aiz loga dzirdams daudz labāk.

Es nez kāpēc nevaru aizmigt. Man ir bail ne tikai atkal kustēties, bet arī elpot.

– Anija.

– Mm?

–Esi nomodā?

– Kaut kas neizdodas.

– ES arī. Nāc pie manis.

Mana sirds ielēca krūtīs, veica neiedomājamu salto un tad sāka nikni pukstēt.

20. nodaļa

"Es nevaru," es klusi čukstu līdz naktij.

"Ooo," aiz loga nosodoši dūko putenis.

– Kāpēc? “Es burtiski ar savu ādu jūtu, kā Renāts griežas un karājas pār mani. – Vai paliekat uzticīga savam vieglprātīgajam vīram, vai ir kāds cits iemesls? man nepatīk?

Pieskarieties. Vīrieša plauksta uzmanīgi pieskaras manam vaigam, viņa īkšķis izseko manu lūpu kontūru.

"Es tevi nemaz nepazīstu," es tikko dzirdami nočukstu, runāt kļūst arvien grūtāk, un manā vēdera lejasdaļā viss saldi saspiežas.

"Jūs pazīstat savu vīru jau ilgu laiku." Vai tas jums kaut kādā veidā palīdzēja?

Eh, tas sāp. Man nav laika neko atbildēt, Renāts noliecas un satver manas lūpas, tvēriens ir drosmīgs, augstprātīgs un ļoti pārliecināts.

Eh, tas sāp. Man nav laika neko atbildēt, Renāts noliecas un satver manas lūpas, tvēriens ir drosmīgs, augstprātīgs un ļoti pārliecināts.

Es kapitulēju, pat nesavācot pietiekami daudz spēka, lai cīnītos pretī. Es pati nesaprotu kas notiek, vienkārši ļaujos mirklim, jo man tas ir vajadzīgs, Renāts man dod tieši to siltumu, ko es stulbi mēģināju kompensēt ar kažoku, bet man vajadzēja kaut ko citu, tāpat kā .

Karstums skraida pa vēnām, paātrinot asinis, un tagad es pats aktīvi reaģēju uz skūpstu, un ģenerālis apbrīnojami skūpstās. Renāta rokas jau meistarīgi attaisa mana halāta jostu, iespiežas zem mana T-krekla, ķircinot mani.

Šķiet, ka es pat daļēji sāku vibrēt un… zvanu? Ak nē, tas tiešām ir zvans! Par laimi, vismaz ne pie durvīm. Spilgti iztēlojos savu vīru atgriežamies no komandējuma nelaikā. Kā slikts joks.

Renāts attālinās. Es tumsā klīstu pa gultu, meklējot vibrācijas un troksni, un priekšnieks pirmais atrod telefonu.

"Vīrs," Renāts smaidot saka, īsi uzmetot skatienu ekrānam, pasniedzot man savu mobilo tālruni. – Vai tiešām jutāt, kā aug ragi?

Es nervozi paķeru telefonu, bet ģenerālis nesteidzas atlaist gadžetu.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «Литрес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на Литрес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.