Edgars Auziņš
Nosaukts par eņģeli

1. nodaļa. Meitene uz tilta

Šajā mākoņainajā, pelēkajā dienā mazās provinces pilsētiņas krastmalā garāmgājēju praktiski nebija. Caurspīdīgs ledains vējš pūta no ziemeļu puses, pūšot netālu no ceļa stāvošo vientuļo telšu brezentus. Jūras gaiss, kas plosījās uz krastu, bija pilns ar sālsūdens lāsēm, kas sajauktas ar smalka šķībo lietus sākumu.

Nežēlīgs, neredzams spēks dzenāja tintes krāsas mākoņus pa drūmajām debesīm, biedējot tuvojošos viesuļvētru. Pērkona skaņas ik pa laikam apmulsināja telpu, kam sekoja plīsušas uguns bultas, kas drīz parādījās gaisā.

Slapjais asfalts mirdzēja, vietām vētrainas ūdens straumes saputojās putās, un tas metās tieši zem kājām.

Reizēm garām pazibēja vientuļi lietussargi, kas tikai ar savu košo krāsu uzsvēra sliktā laika pelēcību.

Šajā drūmajā atmosfērā neviens nepamanīja trauslo figūru, kas stāvēja uz tilta. Viņas pelēkais mētelis saplūda ar blāvajām margām, un tikai viņas garie, spilgti sarkanie mati plīvoja vējā kā liesmu viļņi.

Dienu no dienas viņš gāja pa šo ceļu uz savu nīsto darbu, īsti nepievēršot uzmanību tam, kas notiek apkārt. Varbūt viņš būtu pagājis garām kā parasti. Bet ne šajā laikā. Kas viņu apturēja? Intuīcija, liktenis, liktenis? Vai varbūt šī matu uguntiņa uz esamības pelēcības fona?

Viņš pacēla galvu un bija apstulbis, ka uz margām stāvošā meitene atlaida rokas un sastinga.

– Dievs! Stop! Tu esi traks? – Es tikko paspēju nokliegt. Spēcīgas rokas satvēra viņas tievo vidukli un strauji parāva muguru.

–Vai tev apnicis dzīvot? Kas varēja notikt, ka tu to izdarīji?

Viņš paskatījās uz meitenes šņukstošo seju. Viņas seja bija slapja vai nu no asarām, vai no lietusgāzes. Bet viņš redzēja viņas acis – zilas, ar zaļu nokrāsu, gluži kā jūru.

Meitene klusēja. Ko teiks cilvēks, stāvot uz mūžības sliekšņa? Ko sacīs tas, kurš ir redzējis pestīšanu aizmirstībā? Nespēja samierināties ar eksistenci, ko sabiedrība viņam uzspiež? Nevēlēšanā ik uz soļa saskatīt šīs pasaules netaisnību? Izmisīgā mēģinājumā uz visiem laikiem atrauties no cilvēkiem, kuri jūs sāpināja? Nederīguma sajūta kādam šajā grēcīgajā pasaulē? Un skaidrā izpratnē – fiasko! Es neko nevaru mainīt. Šīs ir beigas.

"Jūs visi esat atdzisuši, nāc, nāc šurp," viņš pastiepa viņai savas spēcīgās rokas. Viņš novilka mēteli un uzlika to viņai uz pleciem.

– Ejam ātri, vajag iedzert tēju, lai sasildītos. "Viņš paņēma viņas roku un pavilka sev līdzi.

Netālu bija neliela kafejnīca ar nosaukumu Jasmine. Pāris ātri paslīdēja tur un apsēdās uz gala galda.

"Sēdies, iedzer tēju un pastāsti man," puisis uzstājīgi teica.

"Es nevēlos neko teikt," viņa teica klusā, trīcošā balsī.

– Labi, ja nevēlies runāt, nerunā. Bet nedari to vēlreiz, saproti?

Viņa klusi skatījās ar savām milzīgajām acīm. Es pamanīju kaut ko netverami pazīstamu šajā apmulsuma, skumju un pārsteiguma izpausmē.

– Saprati? – viņš bargi atkārtoja. Bet neklusē, saki kaut ko. Kāds ir tavs vārds?

– Andželīna.

– Ļoti jauki, es esmu Roberts. Ak, tāpēc tu gribēji lēkt, tu esi eņģelis, tas nozīmē, ka tev ir spārni. Tas visu izskaidro.

Meitenes sejā parādījās kautrīgs smaids.

"Nu, viss būs labi," viņš pasmaidīja, atbildot.

“Tikai Dievs zina, vai tas būs labi. Ja Viņš eksistē, protams. Ja Viņš eksistē, kāpēc šajā pasaulē ir tik daudz nežēlības? Tas ir muļķības, ka bumerangi eksistē! Visi nelieši, slepkavas un necilvēki dzīvo laimīgi līdz mūža galam. Ņemiet tos pašus Otrā pasaules kara nacistus – daudzi aizbēga uz citām valstīm un dzīvoja siltumā un komfortā, līdz kļuva pelēki. Kur ir atmaksa? Jā, pat tādi briesmīgi maniaki, kuri tika ieslodzīti uz mūžu – ēd, lasa grāmatas, gandrīz raksta memuārus par saviem noziegumiem. Un tos cilvēkus, kuri gāja bojā agonijā un ciešanās, nevar atgriezt. Un, atstājot savus radiniekus mirstot no bēdām, lai dzīvotu ar to, viņi nekad nepiedzīvos nevienu nožēlu.

Nu, kur tu esi, Dievs, ak? Kur tu biji, kad upuri lūdza tev palīdzību? Vai arī bērnu asaras tevi neskar? Un, ja Tu radīji šo dzīvi tik nežēlīgu, tad atbildi par savu radīšanu. Jo mēs esam Dieva bērni, un bērni ir jāmīl, jāžēlo un jārūpējas. Vai arī man nav taisnība? Nu, ja visas cilvēku ciešanas ir vajadzīgas tikai tāpēc, lai pēc nāves nokļūtu debesīs, tad vienkārši radīt dvēseles nebūtu vieglāk, tāpēc lai viņi dzīvo mūžīgi un laimīgi savā paradīzē. Bez sāpēm, ciešanām un izmisuma. Nu, vai vismaz prāts viņiem neļāva, lai viņi nesaprastu visas šausmas, kas notiek apkārt.

Lai gan tas arī nav risinājums. Kā ar dzīvniekiem? Viņi ir skaistākā lieta uz šīs planētas, taču viņi cieš visvairāk. Visi kari, katastrofas, ekoloģija, cilvēku izraisītas katastrofas. Tas padara to sliktu ne tikai cilvēkiem, Jūsu bērniem, bet arī Jūsu rotaļlietām – dzīvniekiem. Viņiem jau ir grūti izdzīvot, un cilvēki arī par viņiem ņirgājas. Ir tik daudz nežēlīgu cilvēku, kuri spīdzina nevainīgus dzīvniekus un gūst no tā baudu. Kāpēc jūs neapturat šādus cilvēkus? Vai tas ir pareizi un godīgi? Žēl, ka tu man neatbildēsi. Jo tu esi ilūzija."

Vai tiešām dzīvei ir tā vērtība, par ko visi runā? Un kāpēc daži ir viegli gatavi no tā šķirties, bet citi raujas pie salmiem, lai izdzīvotu? Vai varbūt joprojām ir karma, un katram ir savs laika limits?

Acīmredzot mūsu varonei vienkārši nav pienācis laiks pamest šo pasauli. Viņa lēniem malciņiem dzēra karstu zaļo tēju ar jasmīnu, ik pa laikam noslaukot no sejas nepaklausīgu sarkanu šķipsnu vilni. Meitene sāka nomierināties, jo trīcēšana apstājās un krūze vairs nedrebēja, kad viņa to turēja rokās. Viņas seja bija bāla kā papīra lapa, un tikai viņas milzīgās acis ar garām skropstām un kuplām, aveņu krāsas lūpām izcēlās uz fona, kā spilgti plankumi ekspresionisma mākslinieka zīmētā attēlā.

Skaista meitene, slaida, ar izliekumiem, viņai droši vien ir daudz fanu? Vai viņai vajadzētu skumt, jo daudzas sievietes sapņo būt līdzīgas viņai. Kādam, piemēram, Andželīnai, noteikti nevajadzētu būt iemeslam tik nelabojamai, muļķīgai rīcībai. Lai ieietu mūžībā, ir nepieciešami pārliecinoši iemesli.

– Ja esi nomierinājies, varbūt tomēr man pateiksi? – teica Roberts.

"Piedod, bet es neesmu gatavs visu izstāstīt cilvēkam, kuru tik tikko pazīstu."

– Tikai minūti! Šis vīrietis nesen izglāba jūsu dzīvību, un es domāju, ka viņš ir pelnījis atbildes uz saviem jautājumiem.

"Es pat nezinu, vai man par to jums vajadzētu pateikties." Galu galā es nelūdzu, lai mani izglābj.

"Man nav vajadzīga jūsu pateicība, man vienkārši vajadzīga pārliecība, ka jūs nekad tā vairs nedarīsit."

– Es apliecinu, ka sapratu. Tas bija nepareizi.

– Tas nomierina. Tad pastāstiet man, kā es varu jums palīdzēt? Kādi apstākļi ir tavā dzīvē? Es par tevi neko nezinu.

– Paldies, man nav vajadzīga palīdzība, esmu pieradis pats tikt galā ar visām problēmām.

– Tātad problēmas noteikti ir. Varbūt vajag naudu? Vai kas cits? Vienkārši pasaki man, kas tev vajadzīgs.

"Es atbildēju, ka man neko nevajag."

"Tad ļaujiet man aizvest tevi mājās, lai, nedod Dievs, es nedarītu kaut ko citu." Es parūpēšos, lai jūs nodotu vecākiem. Galu galā jūs izskatāties ne vairāk kā astoņpadsmit.

– Man ir divdesmit pieci. Un jums nav mani jāpavada, es jums apliecinu, viss būs kārtībā.

"Labi, tad ar jūsu atļauju es dodos prom." Es jau kavēju darbu.

– Ardievu, žēl, ka tā notika. Es esmu iemesls, kāpēc tu kavējies.

– Ir labi. Šeit ir mans tālruņa numurs, ja jums kas nepieciešams, nevilcinieties zvanīt. – Viņš nejauši nometa uz galda vizītkarti. Uz tā bija rakstīts: "Roberts Aleksandrovičs."

Puisis piecēlās un devās uz izeju. Andželīna paskatījās uz viņu: “Oho, no kurienes viņš nāca? Vai kaut kas nokrita no debesīm? Tādu cilvēku nav. Vismaz es ar tādu neesmu saskāries.

Gara auguma, raupja, nedaudz tumša āda, brūnas acis ar siltu spīdumu, kas skatās it kā pašos dvēseles dziļumos. Mati melni kā piķis, nedaudz cirtaini un nav īsi kā parastiem vīriešiem. Un viņš ir ģērbies kā džentlmenis. Pelēks vīriešu uzvalks, tumši zaļš krekls ar atvērtu apkakli, melns vīriešu mētelis. Un kā viņš smaržoja! Mmmm, tikai pasaka, nevis puisis!

Varbūt viņš sapņoja? Jā, tas bija sapnis. Murgs, bet ar labām beigām. Ne citādi."

Andželīna paņēma vizītkarti, ielika to somiņā un lēnām traucās uz izeju. Viņa gāja mājās, kur neviens viņu negaidīja. Kur ir mūžīgā ikdiena, trulums un tumsa.

Viņa gāja pa sen pazīstamām vietām. Pa ceļu, pa kuru esmu gājusi daudzus gadus. Kuru līkumus es zināju kā savu kabatu. Pirmkārt, jūs saskaraties ar mazām privātmājām, vecām, nekoptām, kuru pagalms ir nožogots ar koka, ļodzīgu žogu. Pie šīs mājas ar zilu jumtu noteikti rej suns, pasargājot savu teritoriju no garāmgājējiem. Paejiet nedaudz tālāk, un būs dzirdams automašīnu troksnis, kas nozīmē, ka federālā šoseja jau ir tuvu. Tu skrien pāri gājēju pārejai, kur vienmēr nedarbojas luksofors, mirgo kā traks, un tu esi savā apkārtnē. Vientuļa laterna, kas stāv uz betona kājas, mirgo blāvā gaismā, it kā mirkšķinot un aicinot mājās. Netīrumi, kas sajaukti ar brūnām, žāvētām lapām, pielīp pie apavu zoles. Gribētos atrast sausu asfaltu, lai mazliet notīrītu, citādi tālāk tikt nav iespējams. Arī kailie koki, bez nevienas lapas, kas aizmiguši līdz pavasarim, šajā garlaicīgajā rudens dienā nekādu spilgtumu nepiešķir. Un te tās ir – mājas, mājas, mājas.

Tas pats, it kā slikta plastilīna multfilma, tas pats animators. Pelēkas, blāvas, absolūti identiskas paneļu piecstāvu ēkas ligzdotas nejauši. Daudzām no tām lobījās apmetums, kas liecināja, ka šīs ēkas sen nebija piedzīvojušas kapitālo remontu. Pie ieeju nobružātajiem pakāpieniem, turklāt ar saulespuķu sēklām apšļakstītajiem un cigarešu izsmēķiem nokaisītos, nereti uz soliņiem sēdējušas vecenes. Viņi mazgāja kaulus visiem kaimiņiem, kas bija iecienīta izklaide visu vietējo iedzīvotāju pensijas gados. Vecmāmiņu nesasveicināšanās nozīmēja šausmīgu grēku, pēc kura tu tiksi atematizēts.

– Sveiki! – Andželīna no inerces kliedza.

"Sveika," caur sakostiem zobiem nomurmināja uz soliem sēdošās vecmāmiņas.

– Kā klājas tavai mātei? – jautāja viena no satrauktajām, ļoti zinātkāra sieviete apmēram sešdesmit piecus gadus veca. Viņas vārds bija Zinaida Fedorovna.

– Viss ir kārtībā, neuztraucieties! – Andželīna atbildēja, cenšoties ātri ieskriet ieejā un aizvērt aiz sevis durvis, lai izvairītos no turpmākas detalizētas sarunas.

Ātri uzkāpusi pa pakāpieniem uz otro stāvu, viņa pēc inerces izvilka no kabatas atslēgu un, iebāzusi to durvju slēdzenē, pagrieza. Noklikšķiniet – un tagad jūs esat mājās.

– Kur tu vazājies, vajag sakopt pēc mammas?! – tieši no sliekšņa rupji iesaucās vīrietis ar pāraugušu bārdu diegu jakā un džinsos ar nokareniem ceļiem. Izskatās, ka viņam ir kādi piecdesmit vai sešdesmit, viss nekopts un smirdīgs, neatšķirams no bezpajumtnieka. Tikai sarkana bārda varētu pierādīt, ka mūsu varonei ir ģenētiska saikne ar šo vīrieti. Ne viņa uzvedība, ne vārdu krājums, ne izskats nekādā veidā nebija saistīti ar Andželīnu. Lasītājs var domāt, ka tas ir viņas nevērtīgais tēvs. Bet nē, tas ir viņas brālis, kurš ir desmit gadus vecāks, tas ir, viņam ir tikai trīsdesmit pieci.

Kāpēc, dzīvojot tādos pašos apstākļos, kam ir tie paši vecāki, jūs varat būt tik atšķirīgi viens no otra?

Andželīna bija ļoti tīra, pat pārāk tīra. Viņas perfekcionisms ietekmēja visu apkārtējo. Pastāvīga tīrīšana, gatavošana, mazgāšana ar rokām varēja izžūt viņas smalkās rokas, mazās, ar mākslinieka vai pianista tievajiem garajiem pirkstiem. Viņa būtībā bija māksliniece, bet mēs par to uzzināsim vēlāk. Meitene vienmēr rūpējās par sevi, smērējās ar eļļām un krēmiem, smaržīgiem kā smalks puķu rozes zieds.

– Ko tu izšķīlēji, ej jau iztīri! – brālis kliedza.

– Ko, tu esi pilnīgi bez rokām? "Es gribētu pati to iztīrīt vismaz vienu reizi," Andželīna skumji atbildēja.

"Es to nedarīšu, tu esi meita, tu esi sieviete, tu dari to."

– Ho-ro-šo.

Ieejot mazā istabiņā ar noplucis iekārtojumu, acīs iekrīt spilgti dzelteni aizkari, uz kuru fona izceļas tikai divi priekšmeti – vecs brūns bufete un vienguļamā gulta, kas pārklāta ar pūkainu segu, nokaltušas zāles krāsā.

Gultā gulēja veca sieviete. Mazs, sauss, krunkains, ar īsiem, kupliem, pilnīgi sirmiem matiem. Tā bija Andželīnas māte, paralizēta pēc dubultā insulta un daļēji zaudējusi atmiņu. Slimība nevienu nepadara skaistāku. Un kādreiz skaistā sieviete, gadiem guļot gultā, pārvērtās par vecu sievieti. Tā gadās, tā ir rūgtā dzīves patiesība.

Andželīna klusi piegāja pie gultas un skumji paskatījās uz savu guļošo māti.

"Man tik ļoti sāp skatīties uz tevi, mammu. Man tik ļoti pietrūkst jūsu laipno roku, padomu, ko jūs man sniedzāt. Man ir tik slikti dzīvot bez tevis. Cik ārstus esmu apmeklējis, cik asaras esmu nolējis, cik izmisumā teiktas lūgšanas visiem dieviem. Kungs, es tik ļoti gribēju, lai tu izveseļotos! Es tik ļoti par šo sapņoju. Īpaši sāpīgi ir dzirdēt, kad tu mani neatpazīsti un sauc citā vārdā. Es vienkārši nevaru ar to samierināties. Es gribu, lai man būtu māte. Es gribu dzirdēt atbalsta vārdus, es vēlos sajust jūsu mīlestību.

Andželīna klusībā nomainīja autiņbiksītes, uzmanīgi pagrieza viņu uz sāniem un nolika jaunu palagu. Ar veiklu, apgūtu kustību viņa noguldīja mammu uz muguras, apsedza ar segu, tad ar gultas pārklāju.

"Mēs tagad ēdīsim, mammu." Vai tu esi izsalcis? – Andželīna maigā tonī jautāja.

– Nē.

"Jums ir jāēd, pretējā gadījumā jūs nekad nepiecelsities."

"Es nekad vairs necelšos."

"Es aiziešu paņemt auzu pārslu ar banānu."

Atbildot uz to, Andželīna dzirdēja tikai ņurdēšanu.

"Kā vienmēr, mums joprojām ir jāpierunā viņš ēst. Zinaīda Fedorovna atnāks un teiks, ka es tevi nebaroju, un tā ir tikai mana vaina, ka es padarīju mammu tik tievu. Un ka es vispār esmu slikta meita un nedrīkstu ne uz minūti pamest mammu, to nekad nevar zināt. Un es joprojām eju kaut kur citur, laikam skrienu pēc pielūdzējiem. Un tas, ka Igors neko nedara un nepieskata, ir normāli. Viņš ir vīrietis. Viņš tiek prom ar visu. Un vispār viņš ir arī vājredzīgs, kas nozīmē, ka jūsu pienākums ir viņu pieskatīt. Es viņam piešķirtu smadzeņu invaliditāti par šādu uzvedību dzīvē. Dievs, cik es esmu noguris no visiem, gan fiziski, gan garīgi.

Labi, es iešu gatavot un ēst, kurš gan cits to darīs, ja ne es. Pirms Andželīna paguva ieiet virtuvē, viņa dzirdēja parastos, kaitinošos vārdus:

– Kas mums ir jāēd? – jautāja Igors. Viņu piebalsoja trīs kaķi, kas ņaudīgi ņaudēja. Vismīļākās un mīļākās radības, kas skatās saprātīgām acīm un lūdz ēdienu. Andželīna atpūtās pie viņiem, viņa “dzīvoja” ar viņiem. “Tu apskauj un glāsti pūkaino, un atbildē dzirdat vibrējošu murrāšanu. Var viņiem visu stāstīt un sūdzēties par dzīvi. Viņi noteikti jūs nenodos un nesāks tenkot. Vecākais ir rudmatainais Cupid. Es viņu nosaucu tā, domādams, ka viņš manā dzīvē piesaistīs mīlestību. Piesaistījis, bet ne īstais. Man vienmēr ir bijis pietiekami daudz idiotu mīlestībā. Taču nekad nav bijuši īsti mīloši cilvēki.

Otrais ir melns, ar sudraba nokrāsu un baltu lāde ar baltiem zābakiem – flegmatiskie Buki. Viņa viņu nosauca, lai viņš ienestu mājā naudu, proti, dolārus. Tā sagadījās, ka savā mūžā tādas banknotes nebiju redzējis.

Trešais, pūkainākais pelēkais kaķēns, ar tik mīļu seju, ka gribas noskūpstīt viņa briestos vaigus, un viņa acis ir mīlestības un uzticības pilnas, viņa nosauca Basju, vienkārši Basičku. Jo, kad viņš bija mazs, viņš ļoti izskatījās pēc meitenes, un viņš viņam deva meitenīgu vārdu – Busja. Tāpēc kļuva ierasts saukt Businku Basju, pēc tam, kad laika gaitā tika atklāts, ka zem viņa astes ir izaugusi cieņa, kas liecina, ka viņš pieder pie vīriešu dzimuma.

Un kā es viņus atstāšu? Kaķi noteikti ir neaizsargāti radījumi; viņi nevar tikt galā bez manis, viņi vienkārši neizdzīvos. Kam viņi ir vajadzīgi, šīs maigās dvēseles, kas tik tieši un nesavtīgi mīl savu saimnieci? – nevienam.

Stulbais es, kā es par viņiem nedomāju stāvot uz tilta?! Paldies Dievam, ka viss ir beidzies. Es jūs nekad nepametīšu, mani kaķu zaķi. Andželīna pietupās, mīļi glāstot savus kaķēnus, maigi glāstīdama to samta kažokādu.

Pabarojusi visus savus mājdzīvniekus un ne tikai, Andželīna nolēma savā istabā būt viena, par laimi, viņai tāds bija. Viņa to aizvēra ar aizbīdni un nogurusi, bet ar neizprotama sajūsmas sajūtu atspiedās uz dīvāna. Tas viņai nekad agrāk nav noticis. Sajūta, ka viņas dzīvē drīz notiks kaut kas svarīgs. Kaut kas, kas mainīs viņas dzīvi uz visiem laikiem. Lielu pārmaiņu gaidīšana. Vai tas ir saistīts ar iepriekšējiem notikumiem? Varbūt jā, varbūt nē. Viņa zināja vienu lietu, ka nekad neaizmirsīs vīrieša tēlu, kurš viņu izglāba. Viņu nav iespējams aizmirst, jo viņš ir varonis. Vai arī viņš ir tik izskatīgs?

Varbūt no tā radušās jūtas, kas viņā vienmēr dzīvojušas, bet šodien uzplaukušas kā jauns skaistas pavasara puķes pumpurs.

Prieka viļņi sajaucās ar neizprotamas melanholijas sajūtu. Viņa peldēja pa šiem viļņiem kā papīra laiva vētrainā jūras ūdens straumē. Vai nu viņa uzpeldēja virspusē saules gaismā, vai arī nogrima tumšo ūdeņu bezdibenī. Domas manā galvā rosījās kā trakas. Miegs nenāca, lai gan viņa tik ļoti gribēja gulēt, lai nomierinātu nervu sistēmu pēc smagas dienas.

Viņa aizvēra acis, bet Roberta tēls nepazuda.

– Ej gulēt! – Andželīna ar roku noslaucīja kaitinošo izskatīgas brunetes siluetu.

"Es sapņoju, muļķīgi," šķietami atbildēja viņa dubultnieks.

Cerībā aizmigt Andželīna ieslēdza savu mīļāko mūziku, ielika austiņas ausīs un pat nepamanīja, kā iegrima dziļā miegā.

2. nodaļa. Provinces sieviete

Mūsu mazajā provinces pilsētiņā dzīve rit raiti. Notikumi, kas seko viens otram, tāpat kā filmā “Murkšķa diena”, vietējo cilvēku dzīvē nenes vismaz nelielu gaismu.

Ikdienā cilvēks neatkarīgi no dzimuma agri ceļas un dara neinteresantu, reizēm fiziski smagu darbu.

Parasta sieviete pēc darba aizskrien uz mājām tuvāko pārtikas veikalu, atnāk mājās, pagatavo vakariņas, pārbauda bērnu mājasdarbus (ja tādi ir), iet uz dušu un no noguruma krīt gultā, lai pamostos un skrietu. atkal strādāt. Vīriešiem dzīve ir interesantāka: pēc smaga darba noteikti vajag atpūsties, kāds pie alus, bet kāds ar kādu stiprāku dzērienu, un kur alkohols, tur nez no kurienes notiek kautiņi, izrēķināšanās un strīdi. Viss būtu kārtībā, ja šie vīrieši pēc tam nebrauktu mājās pie savām sievām un bērniem un neturpinātu tur vardarbīgi pierādīt savu taisnību.

Dabiski, ka daudzas sievas nav sajūsmā par šādām grūtībām, tāpēc lielākā daļa bērnu aug bez tēva, pie šķirtām mātēm. Ir arī tādas sievietes, kuras pacieš savus dzīvesbiedrus un visu piedod, un pat ļoti lepojas ar savu laulības statusu. "Ja tikai māja smaržotu pēc vīrieša," mēs sakām.

Šeit jūs varat realizēt sevi tik nomaļā vietā, it īpaši, ja esat radošs cilvēks. Tā sevi uzskatīja mūsu varone.

Sagadījās, ka viņa nevarēja iegūt augstāko izglītību. Un ne tāpēc, ka viņa nebūtu pietiekami gudra. Un ne tāpēc, ka nebūtu vēlmes mācīties. Ļoti spējīga, inteliģenta un talantīga meitene, bet kurai nav pietiekami daudz finanšu līdzekļu pasniedzējiem, ir vienkārši lemta neveiksmei. Nu ja nav naudas skolotājiem, pašai augstākajai izglītībai uz maksas, vēl jo vairāk.

Tas ir ļoti dīvaini, bet vide, kurā bērns tiek audzināts, principā veido viņa turpmāko attieksmi pret izglītību un visiem dzīves aspektiem.

“Nelec pāri galvai”, “Tu noderēs, kur tu piedzimi” – tā saka cilvēki.

Vecāki ļoti centās atrunāt meitu no šāda plāna: “Paskat, ko tu dari! Mēs esam dzīvojuši bez kaut kā augstāka, un jūs tāpat. Ir daudz darba profesiju, izvēlieties. Visi tā dzīvo, pat neizdomājiet, jums pietiks ar vidējo. Un tad jūs dodaties tieši uz darbu. Vai pārdevējs, vai rūpnīcas strādnieks. Ienākumi vienmēr būs labi."

Andželīna nepadevās. Viņa studēja biļetes un gatavojās eksāmeniem. Bet es neiekļuvu, jo budžetam nebija pietiekami daudz punktu. Otrajā kursā viss atkārtojās, tomēr maksas kursu nokārtoju tikai es, bet nebija naudas, lai apmaksātu studijas.

Galu galā Andželīna atmeta mēģinājumus un padevās. Varbūt velti, varbūt nē. Varbūt brīvība viņai deva stimulu darīt to, kas viņai patīk? Proti, zīmēt. Kas viņai izdevās labi, kas visvairāk patika, kas iedvesmoja dzīvot tālāk.

Tikai brīžos, kad Andželīna bija iegrimusi darbā pie gleznas, viņa bija patiesi laimīga. Viņa radīja, iemiesojot ainas no saviem sapņiem, no saviem sapņiem.

Vispirms skice. Tad otas triepiens – un dažādas krāsas jau ir uz audekla. Un tā, kaut kā jauna dzimšana, skaistuma iemiesojums realitātē, par to, ko var redzēt un aptaustīt. Domas forma sāk pastāvēt. Un tas ir lieliski.

“Atkal tu dari muļķības! Jūs vienkārši tērējat savu laiku ar savu mākslu! Tu esi parazīts un slinks cilvēks. Acīmredzot no jums nekad nebūs nekāda labuma. Es vēlos, lai es varētu tevi apprecēt pēc iespējas ātrāk, pretējā gadījumā es pārāk ilgi esmu bijis starp meitenēm. Vismaz mans vīrs tevi pabaros. Jūs kļūsiet par mājsaimnieci, ja, protams, jums var būt bērni. Pretējā gadījumā ar tādu tievumu jūs nevarēsit dzemdēt. Un vīrieši nav suņi; viņi nemētājas ar kauliem. Kurš uz tevi skatīsies? – tā Andželīnai katru dienu stāstīja visi apkārtējie.

Protams, pēc šādiem vārdiem Andželīna pilnībā padevās.

“Ir tādas sāpes un izmisums, ka neko nevar mainīt. Ja vien es varētu pārdot gleznas un nopelnīt ar to naudu. Tad visi uzreiz mani cienīs un beigs ņirgāties. Dažas papīra lapas tiek vērtētas augstāk par cilvēka dzīvību. Ir skaidrs, ka jūs nevarat dzīvot bez viņiem, un jums ir jādzīvo no kaut kā. Bet jūs nevarat tās izvirzīt augstāk par cilvēka jūtām?

Mani moka arī sirdsapziņa, jo viņi saka, ka esmu nevērtīgs, tas nozīmē, ka tā ir taisnība. Protams, es esmu tikai nevērtīgs zaudētājs.

Fiziski es nevaru strādāt. Un ne tāpēc, ka esmu slinks. Vienkārši ķermeņa sāpes no fiziskām aktivitātēm ir tik nogurdinošas. Es kategoriski nevēlos tērēt savu dzīvi tikai šai bezcerīgajai, grūtajai eksistencei, tikai lai nodrošinātu ķermeņa dabiskās vajadzības, jo visi zina, ka ar smagu darbu nevar nopelnīt vairāk.

Un kāpēc neviens neuztver dvēseles vajadzības, bet redz tikai ķermeņa vēlmes? Ja dvēsele vēlas radīt, tad ķermenim ir jāpalīdz. Galu galā mēs esam nešķirami – dvēsele un ķermenis.

Varbūt lielākā daļa cilvēku ir tikai bioroboti? Tikai ķermeņi, kas vēlas ēst, ģērbties un sēdēt siltā mājā, bet viņiem nekas cits nav vajadzīgs. Un man tas tiešām ir vajadzīgs. Es gribu zīmēt, es nevaru bez tā dzīvot. Man to vajag tāpat kā gaisu. Bez radošuma nosmaku kā zivs krastā.

Man sāp sirds par šādu netaisnību. Es negribu dzīvot ilgāk. Dzīvo tā."

Daudzi domās, ka izdara pašnāvību tikai nelaimīgas mīlestības dēļ. Šis tautas uzskats nav uzticams. Patiesībā cilvēki daudz biežāk izdara pašnāvības sabiedrības neizpratnes dēļ. Cilvēka nespēja realizēt savas cerības, nespēja atrast sevi, nevēlēšanās samierināties ar netaisnību – tie ir galvenie iemesli tiem, kas vēlējās doties uz citu pasauli.

Ja, nedod Dievs, mūsu pilsētiņā kādam gadījās smagi saslimt, tad izveseļošanās iespēju praktiski nebija. Milzīgajās, garajās rindās pie ārsta klīnikā, cerībā izārstēt hroniskās kaites, sēdēja tās pašas vecenes kā pie ieejām.

Tērzēšana un ziņu apspriešana, kamēr jūs gaidāt, ir vēl viens viņu izklaides veids. Ārsti jūs apmeklēs desmit minūtes, izrakstīs kaudzi papīrus pārbaudēm, bet neārstēs. Precīzāk, tas, ko sauc par ārstēšanu, nepadara cilvēku veselāku. Tas ir saprotams, visi labie ārsti devās strādāt uz maksas privātklīnikām.

Kā mēs jau uzzinājām no iepriekšējās nodaļas, mūsu varonei bija paralizēta māte. Tik jaunā vecumā iegrimt slima cilvēka aprūpes rutīnā nozīmēja atteikties no sevis. Kad nodarboties ar radošumu, attīstīties, kā tiekties pēc kaut kā cildena? Jā, pat nav iespējams izveidot personīgo dzīvi. Nav laika doties pastaigās, nav kur satikt puišus.

Visvairāk bijušais klasesbiedrs Dimka satiekoties flirtēs, vai kaimiņiene Serjožka pēc tam pateiks komplimentu, kad Andželīna ar smagām somām lēnām traucas mājās no veikala.

Daži draugi pamazām sāka doties prom. Protams, kam gan patiktu tāda draudzība: Andželīna vienmēr ir aizņemta, iegrimusi savā grūtajā dzīvē.

Un daži mani draugi jau ir apprecējušies un dzemdējuši bērnus, viņiem arī ir sava dzīve un savas rūpes.

Ir palicis tikai viens klēpīša draugs – Nataša. Arī Natašas dzīve negāja labi, un tam bija iemesli.

Kādu dienu viņai bija romāns ar puisi no nākamā kvartāla. Natālija ir ievērojama meitene: tumšādaina, ar gariem melniem matiem, spīdīga, it kā pārklāta ar vasku. Skaidri Āzijas saknes ģimenē atklāja tumši brūnas, neparastas, slīpas acis. Mazais augums viņu nelutināja, bet gan padarīja skaistāku.

Un tā viņa satika Viktoru: parastu krievu druknu puisi. Tāds luts. Nav skaidrs, ko Nataša viņā redzēja, taču viņi iemīlēja viens otru, un sākās dēka. Draugs bija traks no laimes un sapņoja par kāzām, bet Viteks pat nedomāja par laulībām.

Pēc trīs mēnešu vētrainām attiecībām Nataša uzzina, ka ir stāvoklī. Kas te sākās!

Viteks saka: "Izdari abortu, es tevi neprecēšu." Nataša saviem vecākiem visu izstāstīja, un viņi bija stingri, ievērojot viņu austrumu klanu noteikumus. Mums bija smaga saruna ar mūsu meitu un topošo znotu. Viņi gribēja viņu piespiest precēties, taču Vitja ir ciets rieksts un nepadevās pārliecināšanai un draudiem. Viņš devās uz citu pilsētu un tur apprecējās ar kādu citu. Un Nataša palika asarās, savās bēdās stāvoklī. Es visu laiku gaidīju, ticēju, ka viņš atgriezīsies un apprecēsies, ka kopā audzinās bērnu. Viņai vasarā piedzima zēns un arī viņu nosauca par Viktoru, par godu viņa nelaimīgajam tēvam. Un viņa paņēma Andželīnu par savu krustmāti Viktoru Viktoroviču.

Tā nu draugi dalījās savās bēdās un priekos, tērzējot pa telefonu vai pastaigājoties ar ratiem pa rotaļu laukumu, kas atrodas tieši pretī viņas mājas logiem.

Rokas šūpoles skumji čīkstēja, it kā nožēlojami lūdzot, lai tās ieeļļo.

Nobružātā smilšu kaste, kas vairākus gadus nebija piepildīta ar smiltīm, bērnus spēlēties nepievilināja. Šeit atpūtās tikai klaiņojoši suņu bari: naktī tie gulēja, bet pa dienu zem sēnītes slēpās no svelmes saules.

Pāris vecos soliņos vienmēr atrodas mātes, kas pieskata savus bērnus. Bērnu kliedzieni un zvanošie smiekli jaucās ar māšu kliedzieniem, kas vēro savas atvases. Troksnis uz vietas saglabājās līdz vakaram.

Taču arī naktī miera nebija tuvējo māju iedzīvotājiem.

Apkārtnes “elite” plūda uz atbrīvotajiem soliņiem ar pilnām somām ar alkohola pudelēm un uzkodām līdzi. Svētki izvērtās par trokšņainām pulcēšanām un lamāšanos.

Un, tikai, tikai no rīta, saulei lecot, iestājās apburošs klusums, kura graciozitāti sabojāja pēc vētrainas nakts atstāto zemisko pēdu attēls atkritumu un tukšu pudeļu veidā.

– Sveiks, kā iet mūsu mazulim? – Andželīna jautāja draudzenei.

– Jā, es atkal neļāvu tev naktī gulēt, kliedzot kā upuris. Un kas viņam vajadzīgs? Šķiet, ka viņš ir labi paēdis un sauss, bet viņš joprojām kliedz. Kā jums tur klājas? Kas jauns?

– Ko jaunu varu dabūt? Jūs zināt.

– Un šodien es sapņoju par Vitju. Tas ir tā, it kā viņš būtu pametis savu sievu un atgriezies pie manis un sava dēla. Es pat negribēju pamosties.

– Jā, varbūt pravietisks sapnis, kas zina.

Vai pieteicāties alimentiem?

– Nē, es negribu. Lai viņa sirdsapziņa viņu moka, ka viņš pameta savu dēlu. Man palīdz vecāki, paši audzināsim.

– Nu velti. Viņam nav sirdsapziņas; ja tā būtu, viņš tev to nebūtu darījis.

"Es joprojām viņu mīlu un zinu, ka arī viņš mani mīl." Es vienkārši kļūdījos, viss var notikt, es joprojām esmu jauns un karsts. Kad viņam būs trīsdesmit gadu, viņš atcerēsies par savu dēlu, jūs redzēsiet.

– Nu labi. Viņš atcerēsies, jā. Labāk par to neuztraucieties. Tagad Vitjuška nedaudz izaugs, jūs atradīsit viņam citu tēti.

"Vai svešinieks mīlēs savu dēlu tā, it kā viņš būtu savējais?"

– Varbūt tā būs.

Meitenes runāja un nepamanīja, kā bija pagājusi stunda. Pienācis laiks katram skriet savās darīšanās – tik nesvarīgās, bet vajadzīgas.

Viens dosies aprūpēt mazuli, otrs – pieaugušu mīļoto. Un sabiedrība nosodīs abus. Viens no tiem bija par bērna audzināšanu bez tēva. Otrais par to, ka nestrādā un nerūpējas par mammu. Viņa tevi dzemdēja, audzināja, tāpēc esi laipns, tagad pieskati viņu līdz mūža beigām, lai kas arī nenotiktu un lai cik grūti tev būtu, nežēlo un nesūdzies.

Kamēr pats nomirsi, rūpējies un pabaro savu māti.

Vai ir pareizi upurēt sevi vecāku labā? No vienas puses, viņi mums deva dzīvību, un mēs esam par viņiem atbildīgi. Turklāt lielākā daļa mīl savus radiniekus un dažreiz ir gatavi atteikties no savas laimes savas dzīvības dēļ.

Vai varbūt nevajadzētu likt uz meitas mīlestības altāra visu: personīgo brīvību, radošumu, mīlestību, ceļojumus, pašrealizāciju?

Vai tad cilvēks nav dzimis, lai vispirms nodzīvotu savu dzīvi, un vai vecākiem dzīvē nav svarīgākais redzēt savus bērnus laimīgus?

Vai tas ir normāli? Katrs domā savādāk. Katram ir sava patiesība.

Protams, viss ir atkarīgs no naudas, un, ja jums tā ir, varat samaksāt par auklītēm un aprūpētājiem, vai arī varat nosūtīt uz labu, dārgu invalīdu internātskolu. Nauda ir brīvība, ar to tu esi karalis un dievs. Un dzīve kļūst vieglāka, un ēdiens ir saldāks.

"Eh, vai man vajadzētu nopirkt loterijas biļeti?" – Andželīnas prātā iešāvās doma, kad viņa gāja garām kioskam ar rakstāmpiederumiem. “Neesiet stulbi! Kad kāds ir laimējis šajās loterijās? Tā ir tikai krāpšana, muļķu maldināšana, ”viņa pati atbildēja un gāja tālāk, sānis skatīdamās uz pārdevēju, it kā uz tautas ienaidnieku.

"Nekas, tuvojas brīvdienu sezona, es iešu pludmalē pārdot gleznas. Varbūt šogad man paveiksies un nedaudz nopelnīšu, citādi mammas pensijas pārtikai knapi pietiek. Pirms sezonas sākuma uzgleznosu pēc iespējas vairāk gleznu, par dažādām tēmām un gaumēm. Žēl, ka nav laika radošumam."

Tā Andželīna gāja, galvu uz leju, pa asfaltu, saplaisājušu un caurumiem klātu, kas jau bija piepildīts ar lietu, kas sajaukta ar netīrumiem, un pārvērtās melnās peļķēs. Dažas no tām bija diezgan dziļas un apjomīgas.

Ejot apkārt, veikli manevrējot starp tām, lai nejauši neuzkāptu uz kājas un nesamirktu, Andželīna gāja, lēkdama pāri rievām ar ūdeni, iegrimusi domās.

Starp citu, Andželīna bija sapņotāja un mīlēja fantazēt un vienkārši domāt, vai viņa bija viena pati ar sevi. Un šoreiz, domājot par kaut ko savu, viņa gāja, neko apkārt nemanot, līdz ietriecās no cilvēka veidotā sienā.

– Skaties, kur tu dosies. Vai tu esi mākoņos? – jaunietis iesaucās.

Andželīna pacēla skatienu un ieraudzīja Dimku, ar kuru kopā mācījās līdz devītajai klasei tuvējā vidusskolā.

Dimka bija cirtaini blonda, dzīvespriecīga un labsirdīga. Vienmēr ar humoru un jokiem viņš bija līderis visos uzņēmumos un arī klasē.

Andželīna bija maza kautrīga meitene un tikpat domīga kā tagad. Vienmēr sevī viņa gandrīz nevienu neielaida savā pasaulē.

Bet Dima spēja sasniegt savu noslēgto, neatkarīgo sirdi. Viņš vienmēr lika viņai smieties ar saviem jokiem. Un tā kā smiekli ir labākais relaksētājs visam nopietnajam, puiši ātri atrada kopīgu valodu. Viņš jokoja – viņa izplūda smieklos. Tiesa, bērnu draudzība toreiz neizdevās. Vai nu puisis baidījās atklāti runāt par savām jūtām, vai arī Andželīna nedeva viņam iespēju.

– Čau, Dim.

– Sveiks, kādu laiku neesmu tevi redzējis. Kas notiek? Neprecējies?

– Nē, es tevi gaidu. Ha.

"Es vienmēr zināju, ka man nav līdzvērtīgu. Tādu foršu vīru kā es neatradīsi. Varbūt kādreiz aiziesim pastaigāties? Vai arī ejam kaut kur?

– Aiziet. Kur mēs iesim?

– Ja vēlies, varam atnākt pie manis, iedzert tēju un atcerēties skolas laikus.

– Nāc, es zinu, kāpēc tu mani sauc uz mājām.

"Paskatieties paši, tad jūs nožēlosit, ka palaidāt garām šādu vīra kandidātu."

– Jā, protams, es to nožēlošu. Labi, man ir darbs, man jāskrien. Čau!

– Čau, topošā sieva! – smejoties, neapgriezies, puisis, kā ierasts, rādot savu slaucamo gaitu, devās virzienā, kurā devās.

Andželīna kādu brīdi stāvēja, iztaisnoja melno rokassomu uz pleca un iegrima savā vienkāršajā ikdienas gaitās.

"Es patiešām vēlos pārmaiņas. Globāli. Rīt pamosties – un viss apkārt ir savādāk. Visi cilvēki ir skaisti ģērbušies, kopti un laipni. Mājas ir jaunas celtnes, ceļi gludi, gaiss tīrs. Es ļoti gribu ceļot. Brauciet uz siltajām zemēm, lai sasildītos no krievu aukstuma. Lielākā daļa vietējo iedzīvotāju nekad nav bijuši ārzemēs. Ieskaitot mani. Es gribētu redzēt Venēciju, braukt ar kanoe laivu pa Lielo kanālu, starp majestātiskām senām pilīm, siltu vēsmu, kas pūš sejā, un priekam nav robežu. Tas ir mans sapnis – apmeklēt Itāliju, uz skaisto pilsētu uz ūdens – Venēciju. Es darīšu visu, lai šis sapnis piepildītos.

Gudri cilvēki saka: "Sāciet ar sevi!" Sakopiet, nekur nemetiet atkritumus, iestādiet kokus un iekopjiet savu pagalmu. Jā, tas ir tas, ko es daru, gandrīz. Lai to izdarītu, visiem ir jāmēģina, viens šajā jomā nav karotājs. Bet lielākajai daļai ir vienalga. Varbūt tā ir šāda audzināšana, vai varbūt tā ir cūcība asinīs?

Tautu nevar mainīt, tā ir bijis vienmēr un tā būs. Un šī atziņa, ka neko nevar mainīt, ir biedējoša. Atliek tikai viens – pierast, pielāgoties, lai tikai izdzīvotu. Nu ko, turpināsim savu dzīvi. Vai arī pastāv?

3. nodaļa. Vai tur bija kāds zēns?

Mākslinieki nav tādi cilvēki kā visi citi. Viņi redz pasauli spilgtākās, bagātīgākās krāsās – neatkarīgi no tā, vai tas attiecas uz ārējiem vai iekšējiem faktoriem. Tāpēc atbildēm ir augsta emocionālā intensitāte. Jā, es tāds esmu un nemaz neesmu nervozs. Es redzu tikai tās detaļas, kuras vidusmēra cilvēks nepamana.

Vairāki mēneši ziemas guļas paskrēja nemanot. Man šis sals un sniegs acīmredzami ir apnicis. Vienīgais, kas mani sildīja šajos aukstajos vakaros, bija darbs pie gleznām.

Mana ota gludi uzzīmēja sarežģītus triepienus…

Asinssarkans saulriets, senatnīgs soliņš, it kā gaidot, kad uz tā apsēstos kuļojošu mīlētāju pāris.

Dzeltenas tuksneša kāpas, ar gandrīz baltu sauli. Kamieļi, kas staigā pa smiltīm, ar vienu no atūdeņošanās nokarenu kupri.

Smaragdzilā jūra pacēlās augšup ar viļņiem, ko robežoja baltas putas. Un zem debesu negaisa mākoņiem lidinājās tikai vientuļi kaijas.

Dažreiz es padomāju un apstājos, iegrimdams savu trako domu straumē. Manas fantāzijas, kā parasti, nepiepildīja ceļojumi uz citām valstīm.

Visu ziemu es sapņoju par princi, kuru satiku vēsā rudens dienā.

Jā, es toreiz biju uz robežas, bet, ja tas nebūtu bijis tā briesmīgā brīža, kurā es gandrīz atvados no zemes eksistences, es nekad nebūtu satikusi savu varoni. Viņš ne tikai izglāba manu dzīvību, bet arī piepildīja to ar jaunām spilgtām krāsām.

Mīlestība ienes cilvēku dzīvē prieku, pat ja tā nav abpusēja.

Tā tauriņu sajūta vēderā un saldas sāpes sirdī liek sapņot par savu mīļoto.

Smadzenes pāriet uz citu viļņa garumu: loģika izslēdzas un hormoni sāk darboties. Tā ir ķīmija, mīlestības ķīmija. Dabas un pašas dzīves ķīmija.

Mēs uzliekam rozā brilles un daudz fantazējam, apveltot mūsu vēlmes objektu ar īpašībām, kas tam nav raksturīgas. Mēs pārspīlējam pozitīvās īpašības un neredzam negatīvās.

Tomēr, cik stulba ir šī mīlestība! Pēc tā nav jāspriež par patiesajām jūtām. Tā ir iztēles maldināšana, nekas vairāk.

Emocijas, kas mani pārņem, dod vēlmi dzīvot un radīt. Es zinu, ka noteikti viņu vēl satikšu, jo ne velti liktenis mūs saveda kopā. Es jūtu, ka mana sirds pukst arvien straujāk, jau domājot par viņu satikšanos.

Un, ja es viņu redzēšu, ko es teikšu?

"Es teikšu, ka es visu laiku domāju par viņu un esmu ļoti pateicīgs par glābšanu." Es jautāju, kā es varu pateikties par šādu iejaukšanos manā dzīvē?

Bet patiesībā es droši vien klusēšu kā muļķis.

Esmu muļķis, ja sapņoju par kādu, kurš uz mani pat neskatās!

Un jebkurā gadījumā es neko nezinu, absolūti neko par viņu. Varbūt viņš ir tikai sargeņģelis, kurš uz minūti nokāpa, lai neļautu man nomirt?

Protams, viņš nav cilvēks. Viņš nevar būt cilvēks. Ja viņš būtu vienkāršs cilvēks, viņš būtu pagājis garām. Bet viņš neizturēja, viņš sniedza palīdzīgu roku.

Pēc inerces es noslaucīju otas ar lupatu, mazgāju rokas terpentīnā, pēc tam notīrīju tās ziepēs un ūdenī.

Krāsa ir iekļuvusi manos nagos. Jāsakārto nagi, citādi staigāju kā cūka. Ir pavasaris, es gribu būt skaista, pat sev. Kā ar puišiem? – Viņi nav pelnījuši tādu skaistumu – hee. Tikai viens ir cienīgs, Roberts ir mans princis.

Lai aizbēgtu no ikdienas mājās un ar to saistītām problēmām, es bieži bēgu pastaigāties pa pamestu parku. Vienatnē ar dabu es vieglāk elpoju, skābeklis piepilda plaušas un izelpojot izspiež negatīvo enerģiju rūgtumu. Dabā ir vieglāk domāt. Nervu sistēmai vienkārši nepieciešama atpūta.

Eju pa šauru taciņu, kas pēc pavasara plūdiem nokaltusi ar nelīdzenām zemes lūžņiem. Jauna zāle staigā apkārt kā zaļa samta sega. Šur tur gaismā izlaužas pirmie pamodušies ziedi. Viņi velk pumpuru galvas pret sauli, cenšoties uzņemt visu pavasara siltumu.

Bērzi, liepas, papeles – visiem kokiem ir izaugusi jauna lapotne – maiga, gluda, sulīga, ar spīdīgu, it kā lakotu virsmu. Saules stari kā lāzeri griež cauri koku zariem, dažkārt aizmigloja acis, kas nav pieradušas pie gaismas pārpilnības pēc ziemas, piepildot tās ar sarkaniem zibšņiem.

Bet tagad spožie stari sapinās manos matos un atspīdēja oranžos apkārtējos zaļumos.

Visskaistākā lieta pavasarī ir ziedēšana. Putnu ķiršu krūmi, klāti ar pūkainiem baltiem ziedkopām, piesaista ar rūgteni svaigiem patīkamiem aromātiem. Bērzi rotājās ar auskariem. Un papeles izdalīja nokritušu sēnalu medus smaržu no uztūkušajiem pumpuriem un no tiem dzimušām jaunām lapām.

Pamodinājušās blaktis un zirnekļi, dārd kamenes, kas meklē vēl dažus pirmos ziedu pumpurus.

Putni dzied dažādās balsīs, viņu trilles neapstājas ne minūti. Gaiss ir brīnuma un svaiguma pilns. Galu galā, kas tas ir, ja ne brīnums? Pasaule atdzīvojas, un es atdzīvojos ar to.

Un te ir mans mīļākais vecais ozols, ar nelīdzenu, brūnu mizu, ar nelielu dobumu pašā augšā. Šajā ieplakā bieži apmetās putni. Un šoreiz šeit apmetās ņipru zīlīšu pāris. Tik mīļi.

Bagāžnieks ir tik biezs, ka nevar aptīt to ar rokām. Viņam, iespējams, ir trīssimt gadu, ne mazāk. Ozols ir daudz redzējis, tāpēc zina visu.

– Sveiks, ozoliņ, kā man tevis pietrūka! Vai tev manis pietrūka? Man tev ir tik daudz ko pastāstīt.

Kopš tā rudens neesam redzējuši viens otru. Kad sākās atkusnis, tad salnas, parkam nevarēja pietuvoties: tu noslīksi dubļos vai sniegā.

Šeit neviens nestaigā, apgriež kokus, pļauj zāli vasarā vai netīra sniegu ziemā. Parks gandrīz nezina, kas ir cilvēki. Tikai reizēm, vasarā, piebrauc daži sēņotāji un suņu pastaigātāji. Tāpēc man patīk šis mežs. Viņš ir tāds pats kā es, nesabiedrisks.

Apsēdos uz celma pie ozola, nospiedusi galvu uz atvērtajām plaukstām, un, pacēlusi acis pret debesīm, nopūtos…

Pa debesīm peld balti pūkaini mākoņi, kas kustībā pārvēršas par sarežģītām dzīvnieku figūrām.

Tur mākonis, kas izskatās pēc ziloņa, lēnām zaudē formu un pārvēršas par trusi.

Vējš izkliedē balto mākoņu vati zilajās debesīs, un tagad no truša vairs nav ne miņas.

Es paskatījos uz tumši brūno ozola stumbru ar līkumotām iedobēm, uz kura spiegoja skudras, kas steidzās savās skudru darīšanās.

Arī man ir daudz darāmā, bet visu dara pēc inerces, manas domas pilnībā iegrimušas sajūtās, un domāju tikai par Robertu, par viņu vien.

– Ozol, kas man jādara? Es nevaru nedomāt par Robertu. Zini, viņš izglāba manu dzīvību.

Man viņš noteikti ir jāatrod, citādi man nav miera.

Un pat ja es uzzināšu, ka viņš nav brīvs un ka viņš mani nemaz neatceras, tā būs auksta duša, kas noliks manas smadzenes vietā un atdzesēs manas sakarsušās sirds degsmi.

– Ko tu teici? Aizmirsti viņu?

Nē, ozol, es to nevaru. Tad iemāci man aizmirst?

Nezinu kā? Tāpēc es nezinu.

Es īsti nevēlos atgriezties mājās. Bet rīt ir svarīga diena, pirmo reizi šogad došos uz pludmali pārdot savas gleznas. Vajag arī nedaudz pagulēt.

Rīts pienāca ātri, jo nevarēju aizmigt. Ātri izdzērusi tasi šķīstošās kafijas ar pienu, viņa savāca mantas, iesaiņoja gleznas maisos un devās uz krastmalu.

Vēl nebija tik tālu, bet lietas joprojām jutās smagi. Centos iet ātrāk, lai nesaskrietu vēlreiz ar draugiem un kaimiņiem. Kāpēc es baidos, ka es tos nozagu? Tas arī ir darbs, lai paši pamēģina un kaut ko uzzīmē.

Pludmalē bija teltis, kurās tirgoja visādus niekus, piemēram, magnētus un suvenīrus. Kreisajā pusē stāvēja sieviete, kas tirgoja saulesbrilles. Labajā pusē vecmāmiņa tirgoja pītās salmu cepures, skaļi saucot pēc pircējiem.

Ļaujiet man stāvēt viņai blakus, viņa tik skaļi kliedz, varbūt viņi mani pamanīs?

Es iekārtojos, vicinājos ar esošajām septiņām pabeigtajām gleznām, apsēdos uz maza saliekamā krēsliņa un sāku gaidīt, kad cilvēki ieinteresēsies un kaut ko nopirks.

Cepures tika pārdotas ar blīkšķi, manas gleznas gandrīz nevienu nesaista.

Vieni prasīja cenu, citi vienkārši skatījās, it kā izstādē, bet neviens nepirka.

Melnie zēni skraidīja pa pludmali, ubagodami garāmgājējiem naudu saldējumam. Es nezinu, ko viņi vēlāk nopirka par izlūgto naudu, bet viņu nozveja nebija slikta.

Bija vairāk žēlsirdīgu cilvēku nekā tie, kas čigānu bērnus kā kaitinošas mušas slaucīja nost.

Pieaugušie čigāni mocīja neprecētās meitenes, lai liktu laimīgām saderinātajām. Cik interesanti bija tas, ka viņi uzminēja, ka meitene nav precējusies? – Acīmredzot instinkts.

Jo viņi nekad nav kļūdījušies ar savu izvēli. Meitenes labprāt zeltīja čigāniem rokas, nonākot profesionāļu hipnozē, un dažas pat lūdza viņām pašām zīlēt.

– Meitiņ, ļauj man pastāstīt tavu laimi? "Ak, es redzu, ka tu esi iemīlējusies puišā," viena no čigānu meitenēm pieskrēja pie manis, čaukstot savu krāsaino svārku malu gar smiltīm.

Paliecusi galvu pret mani, viņa čukstēja man tieši ausī:

– Nemīli viņu, ak, tu cietīsi kopā ar viņu.

Šis puisis sagādās daudz sāpju, jums nebūs laika noslaucīt acis no asarām.

– Man nevajag minēt! Es neticu zīlēšanai! Dodieties meklēt klientus citur! – es iekliedzos.

– Apzeltīt savu pildspalvu, iedod man vismaz simts rubļu par patiesību. Mana zīlēšana ir patiesa. Es tev visu pastāstīšu.

– Atkāpies! Man tas ir apnicis! Un man nav naudas.

"Nu velti," čigāniete pakratīja galvu.

– Es tev saku, ej ārā!

Čigāne klusēdama devās prom, meklējot jaunu upuri, un es viņu pieskatīju, dusmās kļūstot purpursarkanai.

Tātad pagāja nedēļa. Nedēļas laikā netika pārdota neviena glezna.

Es nevarēju izturēt daudz laika: neviens neatcēla mājas darbus un rūpes par manu māti.

Tātad piektdienas darba diena tuvojās pusdienām. Ir pienācis laiks sakravāt mantas un doties mājās.

Pēkšņi pienāca vīrietis melnā uzvalkā un teica:

– Meitiņ, es pērku visu.

– Kas? Tu joko vai nopietni? – atbildēju, nepaceļot skatienu uz pircēju.

– Protams, tas ir nopietni, tas nevar būt nopietnāk.

– Bet tas maksās daudz.

– Cik man ir jāmaksā?

– Maz ticams, ka šāda cena jūs apmierinās.

– Vai es izskatos pēc ubaga?

Tad es pacēlu acis un paskatījos uz vīrieti, kas ar mani runāja. Labāk būtu neskatīties, jo tas bija viņš, mans princis.

Kopš tā brīža es iekritu stuporā.

Roberts pasmaidīja un mēģināja mazināt situāciju.

– Un tu labi zīmē. Acīmredzot nepietiek ar pieredzi. Sitieni šeit ievietoti nepareizi – viņš norādīja uz vienu no gleznām.

– Nu, ja es to nepareizi uzzīmēju, kāpēc jūs to pērkat?

– Man patīk, citādi kāpēc man to pirkt?

– Tad, lai parādītu, kāds tu esi labvēlis. Paldies, viņi tik un tā no manis nopirks.

"Tāpēc es gribu būt pirmais, lai citi to nesaņemtu."

– Beidz ar mani jokot. Es tev neko nepārdošu.

– Kāpēc? Un es gribu nopirkt. Neatkarīgi no tā, cik tas maksā.

– Es nepārdošu!

Izdzirdot mūsu sarunu, cepuru pārdevēja pārsteigta paskatījās uz mani no sāniem.

– Labi, kāpēc tev to visu vajag? – es izdvesu. Vai tu mani tagad vienmēr izglābsi?

– Vienmēr, ja nepieciešams.

– Labi, es to pārdošu, ja tu to vēlies.

– Es to gribu un pērku! – Roberts teica, iegrūdams viņai rokās vairākus lielus banknošus.

– Pagaidi, es nomainīšu pret maiņām.

"Jums nav vajadzīgas pārmaiņas, tās ir priekš jums." Viņš ātri pagriezās un aizgāja.

– Kā ar gleznām? Jūs aizmirsāt paņemt gleznas! – viņa kliedza pēc viņa. Bet puisis pat nepagriezās.

Kaut kādi nogulumi palika manā dvēselē. Naudas daudz, gleznas vietā, un šodien būs gardas vakariņas man un manai ģimenei – nekas mani neiepriecina. Sajūta, ka jūs tiekat izmantots sava ego apmierināšanai.

Tāds viņš izrādījās! Narcistisks egoists. Viņš redz sevi augstāk par citiem. Protams, es esmu nabaga meitene, viņš ir bagāts cilvēks. Viņam ir viegli tērēt naudu, lai iepriecinātu savu lepnumu.

Tas ir īpaši aizskaroši manam darbam. Viņš to slavēja, bet pat nepieņēma. Viņš droši vien vienkārši meloja, ka viņam patīk. Augstprātīgais bagātais Pinokio, kas, viņaprāt, ir? Lielais glābējs, citu cilvēku likteņu šķīrējtiesnesis?

Pārnākusi mājās, uz galda noliku milzīgus maisus ar labumiem.

– Oho, vai tu aplaupi pārtikas veikalu? No kurienes tas viss nāk? – Igors teica, berzējot savas mazās rociņas un laizīdams lūpas.

– Kāda starpība, no kurienes? Pārdevu gleznu.

"Ak, tas ir labi," viņš veikli pastiepās maisā pēc kūpinātas cūkgaļas.

– Pagaidi, satver visu, mums tas jāsadala visiem.

"Māte tiks galā, viņa tik un tā vairs nejūt garšu," brālis ar pilnu muti nomurmināja, košļādams no maizes un gaļas gatavotu sviestmaizi. Crumbs nokrita pār viņa nekopto bārdu. Viņš ēda, garšīgi uzsitot uz lūpām, un bija nepārprotami apmierināts.

Brālim laimi nesa tikai garšīgi ēdieni un televizora skatīšanās. Šis savvaļas goblins dzīvo betona džungļos.

Nākamās divas nedēļas paskrēja vēja spārniem. Šajā laikā mums izdevās pārdot pāris gleznas, un pēc tam par ievērojami samazinātu sākotnējo cenu.

Dienas pagāja kā vienmēr. Bet kāpēc es turpināju viņu meklēt ar acīm? Palūkojoties uz garāmgājējiem no tālienes, meklēju līdzīgu siluetu melnā uzvalkā. Reizēm man šķita, ka tas ir viņš, bet, ieskatoties tuvāk tālumā, biju vīlusies.

Domas par Robertu mani nepameta. Kad es viņu redzēšu, es viņam visu izstāstīšu! Es arī, vai viņš domā, ka ir karalis un dievs? Es arī esmu cilvēks, es arī esmu cilvēks. Jūs to nevarat darīt ar mani.

Tad mana sarauktā piere kļuva maigāka: cik viņš ir skaists un pat dāsns. Un, protams, tik labi puiši neeksistē.

Mums par viņu jānoskaidro viss. Es neesmu detektīvs svārkos, bet mēģināšu atrast informāciju par viņu. Kāpēc man tas ir vajadzīgs? – Nu, man ir jāzina savs glābējs. Kas viņš ir? Ar ko viņš ir kopā?

Patiesībā iemesls ir tas, ka man viņš patīk. Varbūt pat iemīlējās. Kā šis.

Kas tad man ir? Pirmkārt, vizītkarte ar jūsu tālruņa numuru un vārdu. Izmēģināšu internetā.

Pēc tam es pajautāšu saviem draugiem, vai viņi zina, kas viņš ir. Treškārt, meklēšu sociālajos tīklos internetā un visbeidzot, piezvanīšu uz šo numuru no savas vizītkartes (ja būšu pietiekami drosmīga).

Nu, es sākšu to darīt rīt, un tagad eju gulēt.

Guli, saki man, ko darīt, esi pravietisks, lūdzu.

Šoreiz es ātri aizlidoju noslēpumainajā sapņu pasaulē, lai tur atrastu atbildi uz savu jautājumu – vai tā bija īsta, mans princi?

4. nodaļa. Slepenā mājvieta

Rīts nebija patīkams, neskatoties uz lielisko laiku. Saule pamodās un pa logu iespīdēja silta, izkliedēta gaisma. Es izstaipījos, uzsmaidīju saules staram, kas bija miegaini kritis pār mani, un, piemiedzot aci, sacīju: "Labrīt, saule, labrīt, debesis!"

Pirms piecelties no gultas, jums jāanalizē savs dīvainais sapnis.

Visu nakti es sapņoju par Roberta tēlu, viņš stāvēja un pastiepa man rokas, it kā aicinot mani savās rokās. Arī es laimīgi gāju viņam pretī, bet jo tuvāk nācu viņam, jo vairāk viņš attālinājās no manis.

Es gāju viņam pretī, gandrīz skrēju, un viņš bija arvien tālāk, līdz pazuda pie apvāršņa.

Es piecēlos no gultas un, pārtaisījusi visu savu rīta rutīnu, pirmā lieta, ko izdarīju, bija interneta savienojums.

Odnoklassniki draugu meklētājā es ievadīju vārdu Roberts. Meklētājprogramma atgrieza simtiem vīriešu, taču, ātri tos ritinot, es nevarēju atrast neko līdzīgu.

To pašu darīju arī citos sociālajos tīklos – klusi kā tankā. Vai nu viņš neatrodas šajās vietnēs, vai arī slēpjas zem cita segvārda ar kāda cita iemiesojumu. Žēl gan.

Šodien skatīšos pludmalē, varbūt kāds nejauši paies garām?

Dievs, cik traki ir sekot kādam, kas tev patīk. Šī ir stulba ideja. Nu, es uzzinu, ka viņš ir precējies, un ko tad? Un pat ja es neesmu precējies, kāds man no tā labums? "It kā viņš pievērsīs man uzmanību un kļūs par manu draugu." Jā, pasaki savam vīram un ej, muļķis, nopērc kāzu kleitu.

Tātad pagāja vēl viena nedēļa, es neko nevarēju uzzināt par princi, acīmredzot esmu slikts detektīvs, vai varbūt tas vienkārši nav liktenis.

Tajā pašā stundā un arī piektdien skatos un neticu savām acīm – Roberts tuvojas personīgi, taisni pret mani.

– Sveiks, lieliskais mākslinieks! Kā tev iet? – viņš smaidot teica.

"Sveika," es spēju tikai pateikt.

– Kā tiek pārdotas gleznas?

– Godīgi sakot, ne pārāk daudz, es nemelošu.

– Es vēlos tev palīdzēt un piedāvāt darbu.

– Tas ir atkarīgs no.

– Man ir māja, tā man ir mīļa kā piemiņa par vecākiem. Es gribu viņu iemūžināt pilnā skaistumā, vai vari viņu izvilkt no dzīves? Es maksāšu tik, cik vajadzēs.

"Es neiebilstu, bet baidos, ka nevarēšu, man nav tik labi zīmēt."

– Neesiet pārāk kautrīgs, jūs varat to izdarīt. Es vēlos, lai glezna karājas manā pilsētas dzīvoklī un sasilda mani ar atmiņu siltumu.

– Labi, es mēģināšu. Bet, ja jums tas nepatīk, jums joprojām ir jāmaksā.

– Tātad, mums ir vienošanās?

– Piekritu. Kad es varu sākt?

– Rīt vismaz varēsi sākt strādāt. Vai tev ir mans telefons? Es tevi paņemšu deviņos no rīta, esi gatavs. Kāda ir tava adrese? Ļaujiet man to pierakstīt.

– Uh, labāk nenāc pēc manis. "Es pats nākšu, kur man jāiet," es sacīju, iztēlojoties savu kaimiņu pārsteigtās acis, kad iekāpu viņa foršajā mašīnā.

– Kas jums ir ērts, šeit ir mājas adrese, nāc deviņos, saimniece sagaidīs. Viņš man pasniedza lapiņu ar skaistā rokrakstā uzrakstītu adresi.

– Darījums? – Roberts izstiepa spēcīgu plaukstu ar koptiem gariem pirkstiem; uz rādītājpirksta bija vīrieša zelta zīmogs ar lauvas attēlu.

"Tiek galā viens ar otru," es atbildēju, ieliekot viņa plaukstā mazu tievu plaukstu.

Viņš to spieda tik ilgi, likās, ka siltums kā straume izplatās pa manām vēnām, sasniedzot tieši manu sirdi. Tas šūpojās kā zvirbulis, jūtas gribēja izšļakstīties kā pārpildīta verdoša tējkanna.

Bet prāts mani atturēja no stulbām darbībām un darbībām. Smadzenes ir mūsu sargs, un to vēsums vienmēr ir nepieciešams dzīvē.

Es skrēju mājās priecīgs, gandrīz izlaižot. Divi sapņi piepildās uzreiz. Pirmkārt, es vienmēr sapņoju gleznot pēc pasūtījuma. Otrkārt, es bieži satikšos ar Robertu, un Dievs zina, kur mūsu komunikācija novedīs.

Nākamajā dienā, agri pamostoties, savācu savus mākslas piederumus un devos uz norādīto adresi, uz īsto māju.

Mūsu pilsēta ir maza, tāpēc mums nebija ilgi jāmeklē galamērķis.

Braucu piesmakušā autobusā, kas bija piebāzts ar pasažieriem kā sardīnes bundžā. Viņi steidzās savās darīšanās – daži uz darbu, daži mācīties.

Pieturā izlidoju kā lode – aiz manis stāvošie paši mani izgrūda. Nākamais brauciens ar tramvaju bija mierīgāks, desmit minūtes un es biju īstajā vietā.

Izkāpu, šķērsoju sliedes, tad ceļu pa zebru un nokļuvu “Zaļā” ielā. Es pajautāšu cilvēkiem, kur ir tāda māja.

– Sieviete, vai varat man pateikt, kur es varu atrast piecpadsmito māju? – jautāju vecmāmiņai lakatā, kura uzradās.

– Ejiet uz ceļa galu, pagriezieties pa kreisi, un tur ieraudzīsiet sarkanu augstu akmens sētu. Kāpēc jums tur jāiet?

– Man tas ir vajadzīgs darbam. Paldies.

– Un varbūt jūs uzkopsiet māju?

"Nē, netīriet to," es paātrināšu savu gaitu, lai izvairītos no nevajadzīgiem jautājumiem. Kādi viņi visi ir zinātkāri cilvēki!

Sasniedzot māju ar uzrakstu “st. Zaļš, 15,” šaubīgi apstājās pie durvīm. Nedaudz padomājusi, viņa trīs reizes pieklauvēja, un viņai atbildēja klusums. Pieklauvēju vēlreiz – tas pats. Paskatoties uz augšu, es ieraudzīju zvanīšanas pogu augšpusē. Viņa to nospieda, un, izdzirdot caururbjošu asu skaņu, kāds pienāca klāt un atvēra durvis.

– Ak, tas esi tu? "Sveika, nāc iekšā, es tevi gaidīju," sacīja sieviete apmēram sešdesmit gadus veca: kupla, apaļa seja, īsiem, cirtainiem brūniem matiem.

Skaidrs, ka sieviete nebija ļauna un izstaroja pozitīvismu. Viņas smaids bija diezgan sirsnīgs, tāpēc mana kautrība ātri pazuda.

– Vai jūsu vārds ir Andželīna? Kāds ir tavs otrais vārds? Jūs varat mani saukt par Mariju Petrovnu.

– Ļoti labi. Es esmu Aleksandrovna, bet labāk vienkārši nosaukt mani vārdā, tas ir vairāk pazīstams.

– Labi. Tas nozīmē, ka tu, tāpat kā mūsu Roberts Aleksandrovičs, arī būsi Aleksandrovna,” smejoties sacīja Marija Petrovna.

– Jā, es zinu.

Iegāju mājā, aiz manis aizvērās ieejas vārti, automātiski noklikšķinot. Apskatījis pagalmu un pašu māju, likās, ka esi nokļuvis pasakā, viss izstaroja tik daudz skaistuma un koptības. Jūs ejat pa taku, kas izklāta ar mozaīkas flīzēm sarežģītos rakstos. Gar žoga malu aug augļu koki: ķirsis, plūme, ābele.

Ir tikai ziedēšanas laiks, tāpēc koki priecē ar baltām pūkainām drēbēm, piemēram, līgavai.

Labajā pusē ir neliels mākslīgais dīķis, kas dekorēts ar daudzkrāsainiem oļiem, kas, šķiet, atvesti no jūras. Netālu no tās atradās veca aka personīgai lietošanai. Tuvāk mājai atradās koka soliņi, kuriem abās pusēs auga jasmīnu, ceriņu un rožu krūmi.

Viņi vēl nav uzziedējuši, viņu izrādīšanās laiks būs nedaudz vēlāk.

Dārzs bija pilns ar daudziem ziediem: dzeltenām un baltām narcisēm, sarkanām un oranžām tulpēm, vēl neziedējušiem gladiolu un peoniju pumpuriem.

Viss smaržoja ar šiem brīnišķīgajiem, sajauktajiem aromātiem, pašas dzīvības, pašas Mātes Zemes aromātiem.

Divstāvu mājas fasāde tika pārklāta ar baltu apšuvumu, mūsdienīgā veidā.

Otrais stāvs būtībā bija bēniņi, labi pārveidots par pilnu stāvu.

Bordo krāsas jumtam bija skurstenis, kas liecināja par krāsns vai kamīna klātbūtni.

Pārejot uz tālākiem notikumiem, gribu pieminēt dīvainu momentu, kas vairāk pārsteidza nekā biedēja. Skatoties uz māju, man likās, ka pa otrā stāva logu pazibēja melna ēna. Varbūt tās bija tikai manas iztēles?

– Sakiet, vai mājā dzīvo vēl kāds? – jautāja Marija Petrovna.

– Nē, māja ir tukša. Reizēm saimnieks nāk ar draugiem vai viens. Viņa vecāki nomira, un māja jau piecus gadus stāv tukša.

– Es dzirdēju par vecākiem. Es iešu uz audekla taisīt skici.

– Ir molberts, audekls un krāsas, viss ir gatavs, viņi stāv pie ābeles un gaida jūs. Roberts Aleksandrovičs pavēlēja darīt visu. Jūs varat sākt zīmēt.

– Paldies, ir jauki, kad viss ir gatavs.

Un es devos pie molberta, lai sāktu strādāt.

Es paņēmu smalkas ogles un viegli atzīmēju aptuveno mājas atrašanās vietu un tās apkārtējās detaļas. Šeit nav ļoti gludi – mums tas būs jālabo.

Tāpēc, darot lietas, man bija laiks padomāt par savām lietām.

Visu laiku man galvā šaudījās domas, viena nomainot citu.

Kāpēc Roberts pats mani nesatika? Un kur viņš vispār ir? Ko darīt, ja viņš nekad neienāks šeit mana darba laikā? Ja es viņu redzu tikai beigās, ko es varu darīt?

Pagāja pietiekami daudz laika, pirms sāka parādīties kaut kas līdzīgs mājai.

–Vai varam iedzert tēju? – mājsaimniece maigā balsī jautāja.

"Varbūt jā," es atbildēju, juzdams, ka izsalkuma lēkmes jau tuvojas manam tukšajam vēderam, kas nebija paēdis brokastis.

"Tad iesim, es jau uzliku tējkannu!" – Marija Petrovna aicinot pamāja ar roku.

"Tā nav slikta vide, tas ir tikai baroka stils," es nespēju novaldīt savu apbrīnu.

Mūsdienu pasaulē tas šķiet nedaudz lipīgs.

Bet man šķiet, ka tāds klasisks skaistums ir velti novērtēts par zemu.

Lustra vien ir tā vērta – visa no grebta vara ar skaistiem toņiem liliju formā.

Sienas klātas ar zeltaini zilām tapetēm, kas savā struktūrā ir līdzīgas gobelēniem.

Milzīgs ādas dīvāns un divi atzveltnes krēsli, ar virpotām vara kājām, starp tiem, vidū līdzīgs lakots galds.

Antīks sarkankoka skapis, brūni sarkans un spīdīgs, saturēja skaistus traukus un figūriņas, figūriņas dažādām gaumēm. Šeit droši vien ir daudz senlietu.

– Ejam uz virtuvi! – mājsaimniece pavēlēja.

Tālāk gāju pa garu koridoru, kas savienoja dzīvojamo istabu ar citu telpu daļu, kuru sienas rotāja senas gleznas ar mūsu senču portretiem.

– Apsēdieties – šeit ir krūze, šeit ir svaigi pagatavota tēja. Es ceru, ka tu būsi melns? Man nav nekā cita.

– Jā, es dzeru jebkuru tēju. Paldies.

"Šeit ir kāpostu pīrāgi, palīdziet paši, tie ir ļoti garšīgi, saimniekam tie patīk." Mīklu gatavoju pēc īpašas receptes. Es jums neteikšu, pat nejautājiet,” saimniece izplūda smieklos.

"Mmm, cik garšīgi," es nomurmināju, dāsni iekost pīrāgu.

"Es zināju, ka man tas patiks, visiem garšo mani pīrāgi."

– Saki, cik ilgi tu jau strādā šajā mājā?

"Kopš Roberta vecāku nāves esmu pieņemts darbā, lai rūpētos par māju." Šo vietu atradu caur sludinājumu. Slava tev, Kungs! Esmu tik pateicīga Dievam un liktenim, ka šeit strādāju. Godīgi sakot, tas ir daudz darba, bet man tas patīk. Šeit es daru to, ko man ir paticis darīt visu savu dzīvi.

– Izrādās, ka visas šīs puķes, viss pagalma skaistums ir tavs nopelns?

– Ak jā, es tos iestādīju, ravēju un laistīju. Tie ir mans noiets, mans hobijs, varētu teikt. Jūs rūpējaties, ieguldāt enerģiju, un tas nav velti. Tad viņi zied visās krāsās, un tad es priecājos. Un tavas acis nevar beigt uz tevi skatīties, un tavs deguns nevar beigt šņaukt,” ar entuziasmu sacīja Marija Petrovna.

– Jā, uzreiz ir skaidrs, ka jūs to darāt ar savu dvēseli.

– Nu, vai tu pabeidzi tēju?

– Jā, paldies, es pabeigšu zīmēt.

– Šodienai pietiks, beidz, tu tik ilgi esi šeit.

– Ak, man ir ko darīt mājās, es ar tevi pavisam aizmirsu. Un man vēl ir gandrīz stunda, lai tiktu mājās.

"Tad es tevi neaizturēšu."

– Uz redzēšanos! Līdz rītdienai!

– Uz redzēšanos, uz redzēšanos… Es aizveros aiz tevis.

Mana pirmā darba diena ir beigusies. Vienmēr ir interesanti iepazīties ar jauniem cilvēkiem, man viss patika. Žēl tikai, ka es nekad neredzēju Robertu, ceru, ka viņš tomēr ieradīsies rīt. Arī šī ēna otrajā stāvā manas domas nepameta. Varbūt tā ir manu baiļu personifikācija? Par ko tas viss bija?

5. nodaļa. Mans princis

Ir pagājušas vairākas dienas no mana darba jaunā lomā. Marija Petrovna mani tērzēja, bezgalīgi runājot par ziediem. Drīz sākšu tik ļoti izprast ziedošo augu šķirnes un veidus, ka uzreiz varēšu ķerties pie florista.

Šajās dienās Roberts ne reizi neparādījās, viņš droši vien aizmirsa par mani.

Un kāpēc viņam vajadzīga tāda nabaga meitene kā es?

Sēžot pie tējas ar Mariju Petrovnu, es nolēmu parunāt par man tik delikātu tēmu:

– Marija Petrovna! Kāpēc šeit neparādās Roberts Aleksandrovičs?

– Tātad viņam ir daudz darba, viņam nav laika mums.

– Un kāds viņam darbs, ka viņš nevar ierasties šeit gandrīz stundu nedēļā? Vai jūs varētu iziet vismaz pusdienās?

"Viņš nav līdzīgs mums, būvmateriālu ražošanas uzņēmuma direktoram."

– Oho, nu tad ir skaidrs…

– Kāpēc tu jautā, tev ir savs darbs, un man savs. Viss ir kārtībā un neviens netraucē.

"Jā," es izdvesu, "tas darbojas vēl labāk bez uzraudzības."

– Tas ir tas par ko es runāju. Kur atpūtīsimies, kur dzersim tēju? Es šeit dzīvoju un uzskatu šo māju par savām mājām.

– Jā, šeit ir omulīgi, un nevar teikt, ka māja ir neapdzīvota.

– Noteikti.

– Kādas gleznas karājas koridorā? Kas uz tiem ir attēlots?

"Ak," Marija Petrovna ievilka, "šie ir mūsu kunga vecvectēvi un vecvecmāmiņas." Viņš nav Khukhry-Mukhra, bet gan no slavenu tirgotāju un bojāru dinastijas.

Marija Ivanovna pazemināja toni un pusčukstus sāka stāstīt:

"Roberts man pastāstīja stāstu par vienu no saviem vectēviem. Likās, ka viņš būtu ļoti bagāts tirgotājs. Viņš turēja zirgu un aitu ganāmpulkus, un pat cilvēki nāca pie viņa, lai iznomātu par strādniekiem lauksaimniecībā. Viņš bija ļoti cienīts cilvēks. Bet tas bija tik šausmīgs, slikts laiks… Sākās septiņpadsmitā gada revolūcija, un viņi sāka atsavināt visus bagātos – atņemt visu īpašumu savām vajadzībām.

Un paši muižnieki un tirgotāji tika nošauti kā tautas ienaidnieki. Nepatikšanas atnāca arī mūsu kunga vectēva mājā. Viņi sāka viņu meklēt visur. Un viņš to paņem un paslēpjas siena kaudzē. Viņi bakstīja visas siena kaudzes ar dakšām, un viņi bakstīja viņam siena kaudzi, bet viņi to nevarēja atrast.

Tā aizbēga mūsu Roberta vecvectēvs Mitrofans. Ja viņš nebūtu izglābts, ģimene būtu pārtraukta, un viņa, mūsu Roberta, nebūtu! Dievs svētī viņu!

– Interesants stāsts. Kur tas Mitrofans ir attēlots attēlā?

– Jā, tur, otrais no labās puses. Ar melnu bārdu un tādu nopietnu izskatu.

– Un kas viņam blakus ir meitene ar blondiem cirtainiem matiem?

– Viņa sieva Anastasija.

– Skaists.

– Viņai.

Nākamajā dienā mani sagaidīja pārsteigums – beidzot uzradās mājas saimnieks.

Roberts, kā vienmēr, pienāca pie manis ar savu burvīgo smaidu un teica:

– Kā tiek gleznota bilde? Nu, ļaujiet man redzēt, ko jūs varat darīt?

"Jums vēl nav jāskatās, nekas vēl nav skaidrs," es atbildēju, aizsedzot audeklu ar sevi.

– Nu, labi, ja tu negribi, es neskatīšos. Un arī novērst uzmanību.

"Labi, paskaties, tikai nespriediet pārāk bargi," es teicu, nokāpjot malā no molberta.

– Bet tas fakts?

"Pretējā gadījumā es apvainosies un aizbēgšu."

"Pēdējais, ko no jums gaidīju, bija bēgšana."

"Es to negaidīju no sevis," es izplūdu smieklos.

Roberts īsi paskatījās uz audeklu:

– Kamēr īsti nesapratīsi, kas tas ir? Kaut kāds ekspresionisms,” puisis smejoties ironizēja.

– Viss tiks izdarīts vislabākajā iespējamajā veidā, Robert Aleksandrovič!

–Tu smejies par mani? Vienkārši sauc mani vārdā, mēs esam pazīstami gandrīz sešus mēnešus.

"Jā, mēs pazīstam viens otru, mēs esam tikušies tikai pāris reizes," es teicu ar skumjām savā balsī.

–Vai tu par to esi sarūgtināts? Vai vēlaties mani redzēt biežāk? – viņš teica ar neslēptu prieku.

– Kāpēc tu tā domā?

"Es tikai pats to teicu."

"Nu, viņš domāja, ka ir viņš pats. par ko viņš runā? – biju sašutusi par sevi.

– Nu, ja tā, es katru dienu apmeklēšu tevi un tavu audeklu.

– Kā ar darba slodzi? – Es biju pārsteigts.

– Paņemšu atvaļinājumu par saviem līdzekļiem. Es tik un tā esmu noguris, man vajag garīgi nomierināties,” Roberts nopūtās.

– Jūs esat režisors, kā viņi tiks galā bez jums?

– Kur viņi dosies? Kā viņi var tikt galā?

– Marija Petrovna! Nāciet, padomājiet par kaut ko uzkost kopā ar mākslinieku. Jā, pasteidzies, lūdzu! – pavēlēja mājas īpašnieks.

Marija Petrovna sāka trakot un steidzās uz virtuvi:

– Drīz viss būs gatavs, Robert Aleksandrovič!

“Tas ir tik dīvaini, kad vecāka sieviete tā ņirgājas jauna puiša priekšā. Robertam nav vairāk par trīsdesmit; to visu ieraugot, rodas sava veida disonanse. To dara nauda, es domāju.

Roberts mani pamāja uz māju, es paklausīju.

Ejot pa pazīstamo gaiteni, likās, ka Mitrofans uz sienas piemiedza man ar aci. Acīmredzot viņš un Roberts kaut ko sāka kopā.

Bet viņš mani veda uz istabu pretī virtuvei, kuras apdare bija modernāka, bet ar dekoratīviem elementiem, kas pieskaņojās visam mājas interjeram.

Īpaši izcēlās antīkais sarkano ķieģeļu kamīns un tam blakus esošais pīts krēsls.

No otras puses, telpu rotāja diezgan plaša bibliotēka ar daudzām grāmatām dažādos vākos. Es piegāju un aplūkoju dažus no viņiem – Aleksandra Dumas (vecākais un jaunākais), Ļeva Tolstoja – pabeigtos darbus. Tik daudzveidīga literatūra.

– Sēdies šeit uz dīvāna. Šī ir mana tēva bibliotēka, man vajadzētu to sakārtot, bet es nevaru to dabūt,” Roberts ieteica.

Es pieticīgi apsēdos uz dīvāna, pretī Robertam.

Tika klāts neliels galds ar uzkodām – sviestmaizes ar sviestu un sarkanajiem ikriem, daži rullīši, aukstie gaļas gabaliņi, augļi, un, protams, tēja ar īpašu kāpostu pīrāgu.

– Palīdzi sev, nekautrējies. Kad esmu mājās, man labāk patīk pusdienot savā istabā, nevis virtuvē.

Es klusībā sāku ēst visu, visu iespējamo, lai izskatītos pēc kārtīgas dāmas. Bet acīmredzot man neveicās īpaši labi, jo Roberts teica:

– Nu, tu esi izsalcis, Marija Petrovna tevi nemaz nebaro. Jūs to nevarat izdarīt šādā veidā.

"Viņa baro visu, pateicoties viņai."

Viņš uzmanīgi paskatījās uz mani un teica:

"Tu esi tik tieva, ka jums ir jābūt labi pabarotam."

– Oho, es arī atradu gādīgu tēti. Vai arī tev patīk apaļīgas? – es sarkastiski uzmetu viņam acis.

– Noteikti. Tev būs labi jāpaēd, lai mani iepriecinātu.

– Kas tev liek domāt, ka es gribu tevi iepriecināt? Un vispār es gribu būt tāda, kāda esmu.

"Tevī kaut kas ir, tu esi tik pārdrošs, tieši mans tips," viņš drosmīgi paziņoja, izstiepdams lūpas smaidā.

– Vai nu es esmu tavs tips, vai arī es neesmu tavs. Izlem tu.

"Tu esi tik naiva, ka jūs nemaz nezināt dzīvi." Vai vēlaties rīt ar mani doties uz klubu, ir sestdiena?

"Es nezinu," es paraustīju plecus, "es nekad neesmu bijis tik sliktās vietās."

– Dzīvē viss ir jāredz un jāizmēģina.

– ES domāšu.

"Nu, tad rīt septiņos vakarā es jūs gaidīšu pie Jasmine."

Viņš ir tik pārliecināts, ka es iešu, acīmredzot neviens viņam nekad nav atteicis.

Problēma ir tāda, ka man pat nav ko valkāt, ko man vajadzētu vilkt? Man nāksies neiet. Vai varbūt es varētu aizņemties kleitu no Natašas? Viņai to ir daudz.

Un, ja es iešu pie viņas pēc kleitas, man būs viņai jāpasaka, kur es eju, bet es vēl nevēlos nevienam stāstīt par Robertu. Turklāt, kas man jāsaka? Es pats nezinu, vai tas ir randiņš vai tikai draugu tikšanās?

Šķiet, ka starp mums jau ir uzlidojusi dzirksts un iemitinājusies abu sirdīs. Tā vismaz es gribu ticēt.

Vakarā aizskrēju pie Natašas. Viņa bija nedaudz pārsteigta par manu negaidīto ierašanos.

"Sveiki, es nāku pie jums darba darīšanās," es ziņoju.

"Sveika, klusējiet, pretējā gadījumā es vienkārši noliku Vitjušku gulēt," Nataša čukstēja, pieliekot pirkstu pie lūpām.

"Man steidzami vajag kleitu," es čukstēju atpakaļ.

– Kādu vēl kleitu? – mans draugs bija pārsteigts.

– Skaists. Es iešu uz naktsklubu.

"Labi," Nataša viltīgi saknieba lūpas, "pastāsti man." Vai tev ir draugs? Ar ko tu iesi kopā? Kāpēc?

– Man neviens neieradās. Es eju kopā ar kādu paziņu, jūs viņu nepazīstat. "Es tikai gribu izklaidēties," es meloju.

– Tu man kaut ko nestāsti, mans draugs. Labi, ejam uz guļamistabu.

Mēs ievācāmies istabā ar lielu drēbju skapi, no kura puse bija spoguļstikla.

Natālija atvēra skapi – uz pakaramajiem bija dažāda veida kleitas. No desmit gabaliņiem man patika pāris: aveņu ar lureksu un līdz grīdai un pelnu rozā, no bieza auduma, ar nedaudz atvērtu kakla izgriezumu un apakšmalu, kas nedaudz atklāj ceļus. Pēc abu kleitu pielaikošanas un spoguļa priekšā virpinoties, izvēlējos otro.

Pirmkārt, tas nav tik pretenciozs un svinīgs kā pirmais, un, otrkārt, aveņu tas man nešķita garš, jo esmu garš. Nu, vismaz Natašas uzbūve ir tāda pati, un tas ir labi.

"Tas jums ir piemērots, ņemiet to," Nataša apstiprināja manu izvēli.

– Ak, liels paldies. Ko es darītu bez tevis, draugs? – es priecīgi iesaucos un apskāvu Natašu.

Viņa, priecājusies, ka spēj mani iepriecināt, pasmaidīja:

– Ko tu saki, it kā tu man nekad nebūtu palīdzējis?

– Tas tā, es skrēju! Skūpsts! – Steidzīgi ietinot kleitu, viņa ielika to somā un priecīga metās uz izejas pusi.

– Čau! Tad pastāsti, kā iet.

– Noteikti, čau!

Nataša aizvēra aiz manis durvis, un es, entuziasma pilna, ka esmu atradusi kleitu rītdienas braucienam uz klubu, laimīgi skrēju mājās.

Tagad ir pienācis laiks, teiksim, stunda X. Ir pienācis laiks gatavoties sanāksmei.

Es gandrīz neizmantoju kosmētiku, man patīk dabiska, dabiska kopšana.

Bet ne šajā laikā. Protams, es negrasos krāsot kara krāsu, bet es uzklāju skropstas skropstu tušu un izklāju skropstas ar zīmuli. Uzkrāsošu lūpas ar lūpu krāsu, nedaudz košāku par šo kleitu. Izķemmēju nepaklausīgās matu lokas, sānu rotājot ar matadatu ar perlamutra pērlītēm.

Atliek tikai uzvilkt kleitu, dažus aksesuārus rokassprādzes veidā un ķēdīti ar perlamutra piekariņu, un esat gatavs doties ārā.

Ak, jā, noteikti izsmidziniet sevi ar savām iecienītākajām smaržām, kuru aromātā dominē tējas rozes notis.

Ir pusseptiņi, es kavēju.

Uzmetusi pār plecu mazu baltu somiņu, viņa ātri ievilka kājas baltās kurpēs ar zemiem papēžiem un lidojošā gaitā metās uz nolikto vietu.

Tuvojoties kafejnīcai Jasmine, es jutu, ka mana sirds sažņaudzas no sajūsmas.

"Oho, jūs esat neatpazīstami," Roberts apbrīnojami nosvilpa.

– Sveiks, kāpēc gan to neuzzināt?

– Tu izskaties labi, vienkārši skaista!

– Paldies, esmu sagatavojies.

– Ejam, taksis jau mūs gaida.

Mēs piegājām pie mašīnas, Roberts man kā džentlmenis atvēra aizmugurējā sēdekļa durvis, un es paklausīgi apsēdos. Viņš apsēdās otrā pusē, man blakus. Visu ceļu nervozi pielāgoju kleitas apakšmalu, lai nosegtu ceļgalus, man nepatika, ka tā bija par īsu.

Nonākuši naktsklubā ar uzrakstu “Brigantine”, devāmies iekšā.

Istabā atskanēja rūkoņa un cigarešu dūmi visu apkārt pārklāja ar balti pelēku miglu. Es uzreiz gribēju iztīrīt rīkli, jo nevarēju izturēt cigarešu dūmus.

Šīs iestādes pastāvīgie apmeklētāji sēdēja uz koka galdiem ar mīkstiem atzveltnes krēsliem. Viņi dzēra, ēda, smēķēja, strīdējās un zvērēja, katrs par savu. Šur tur sēdēja mīlētāju pāri, kas apskāvās un ik pa laikam skūpstījās.

"Ejam tur," Roberts pavēlēja, norādot uz koka galdu pašā gaiteņa galā.

Es klusībā sekoju viņam.

Mēs apsēdāmies uz omulīga melna dīvāna, kas atradās nelielā pacēlumā. Apskatījuši ēdienkarti, pasūtījām siltos ēdienus – gaļu, kas cepta ar dārzeņiem, augļu plati, ceptas garneles ar mērci un citas uzkodas. Galds bija dāsns un garšīgs.

– Vai jūs vēlētos sarkanvīnu? – ieteica Roberts.

– Patiesībā es nelietoju alkoholu.

"Nenāktu par ļaunu iedzert nedaudz dzēriena, lai palīdzētu jums atpūsties."

– Tikai viena glāze, ne vairāk.

Viņš piezvanīja viesmīlim un drīz viņi mums atnesa sarkanvīna pudeli. Roberts pats to ielēja un, pacēlis glāzi, sacīja:

– Par mūsu laimīgo nākotni!

Es viegli uzsitīju ar savu glāzi pret viņa glāzi, joprojām nesaprotot tosta vēstījumu. Par kuru nākotni viņš runāja – par mūsu kopīgo nākotni vai par katra indivīda nākotni? Iedzēru malku vīna, un tas izrādījās ļoti garšīgs, pīrāgs un salds. Es pabeidzu savu glāzi un jutu, ka grādi sitas manā galvā. Atturošā spriedze pazuda, un es pat kļuvu jautrs.

Skaļās mūzikas skaņas aicināja dejot.

Uz deju grīdas pāri raustījās visādi.

Meitenes mēģināja griezties, demonstrējot savus līkumus un valdzinājumu. Puišiem bija vairāk jautrības pašiem. Daži vīrieši stāvēja netālu un vēroja dejojošas meitenes, vienu nakti meklējot viņu vidū upuri. Acīmredzot viņi nebija pret to riebīgi, un, kad puisis smaidīdams piegāja pie viņiem, viņi piekrita sadarboties – vispirms dejā, pēc tam viņi kaut kur devās kopā.

– Ejam dejot? "Roberts jautājoši paskatījās uz mani.

"Es nezinu, kā," es samulsusi atbildēju.

– Nebaidieties, katrs dejo, kā māk.

Un viņš mani aiz rokas uzvilka uz deju grīdas.

Viņš nostājās man blakus un sāka kustēties dziesmas ritmā.

Mūzika jautri sitās ausīs, un mans sakarsušais ķermenis uzreiz sāka spēlēt līdzi lipīgajam ritmam.

Es dejoju, dejoju, dejoju. Nerūpējoties par citu viedokļiem, viņa kustējās, kā gribēja.

Pēkšņi man reiba galva, smadzenes bija miglas no cigarešu smoga un vīna, es jutos slikti, viss satumsa acu priekšā, un es jutu, ka sāku krist melnā bezdibenī.

Kāda spēcīgās rokas neļāva man nokrist.

Roberts ātri satvēra mani aiz vidukļa, tāpēc es atrados netiklā, starp sienu un viņa roku, kas atbalstījās pret sienu.

Es pat nepamanīju, kā manas rokas satvēra viņa muguru, un viņš atrada sevi manās rokās.

Viņa kaislībā dzirkstošās brūnās acis skatījās tieši manējās, viņš noliecās un ar savām mitrajām lūpām pieskārās manām lūpām.

Jūtot maigumu, mana mēle gribēja viņam pieskarties un izvērtās par kaislīgu skūpstu. Lūpu medus garša saviļņoja, verdoša salduma viļņi cēlās un krita pa vēnām.

man pietrūkst…

Sakopusi visu savu gribu dūrē, es pēkšņi atrāvos no viņa apskāvieniem un skrēju uz izeju.

"Man vajag paelpot," viņa kliedza un bēga.

Mana sirds dauzījās, es nevarēju atvilkt elpu. Kas tas bija? Kaut kāda apsēstība…

Roberts nāca klajā:

– Nu, vai tu jūties labāk?

– Jā, tas ir vieglāk.

"Es izsaucu taksometru, ejam, es jūs aizvedīšu."

Mēs klusēdami iesēdāmies taksī. Es skatījos uz naksnīgās pilsētas mirgojošajām daudzkrāsainajām gaismām un ne par ko nedomāju.

Te nu mēs esam.

– Čau, Andželīna! Neaizmirsti, ka tev pirmdien jādodas pie manis uz darbu.

– Kā tu to vari aizmirst? Čau!

Mēs atvadījāmies tā, it kā nekas nebūtu noticis, it kā šis skūpsts nebūtu noticis.

Man tas likās tik dīvaini.

Es atnācu mājās un apgūlos savā gultā neizģērbusies. Skūpsts joprojām dega uz viņa lūpām, viņa domas bija apjukušas. Tā nu es aizmigu, tieši savās drēbēs.

6. nodaļa. Brunču mednieks

Pirmdien gāju krāsot māju, visu laiku domājot – lai tikai neredzētu, lai tikai nesanāk viņa acīs. No vienas puses, es ļoti vēlējos to redzēt, no otras puses, man bija bail. Es nezinu, vai es baidījos no savām jūtām vai tikai visa šī situācija, kas šķita absurda.

Par laimi vai nē, Roberts tajā dienā neparādījās mājā.

Bet, neskatoties uz to, Marija Petrovna nolēma pievienot savu mušu ziedē:

"Andželin, man kaut kas ar tevi jāapspriež," mājsaimniece noslēpumaini sacīja.

Es biju pārsteigts:

– Nebiedē mani, kas tas ir?

"Es pamanīju, ka mūsu īpašnieks neskatās uz jums kā parasti." Un tu viņam uzsmaidi atpakaļ. "Lai arī kas slikts notiktu," viņa teica sazvērnieciskā tonī.

– Par ko tu runā? Es nesaprotu," es biju neizpratnē.

– Lai arī kā viņš tevi maldinātu un izmantotu. Vai jūs zināt, cik meitenes es atvedu šeit uz vienu nakti, pēc tam pazudu? Es gribēju jūs brīdināt.

"Kāpēc tu neuztraucies, man ir galva uz pleciem," es protestēju.

– ES ceru. Es brīdināju jūs būt uzmanīgiem.

– Paldies, viss būs labi.

Patiesībā šie vārdi mani ne tikai sarūgtināja, bet arī aizvainoja. Man pašai ir slikti, ka varēju iemīlēties tādā cilvēkā. Staigājot apkārt, laužot meiteņu sirdis, zinot, kā maldināt. Acīmredzot viņš nav eņģelis. Caur ķermeni pārskrēja drebuļi, prāts cīnījās ar sajūtu, smadzenes ar sirdi.

Un tagad ko es varu darīt? Atteikties no mīlestības? Tas ir ļoti grūti.

Nākamajā dienā es viņu redzēju. Viss bija kā parasti. Viņš jautri sarunājās ar mani un Mariju Petrovnu, ik pa laikam pienākot pie attēla un norādot, kur būtu labāk gleznot to vai citu tēmu. Paklausīju klientam un izpildīju viņa iegribas. Pat ja viņa pati visu redzēja savādāk. Esmu piespiedu putns, kurš maksā, tas sauc melodiju, tā teikt.

Man likās, ka viņš bija pavisam aizmirsis par mūsu skūpstu. Nu, protams, kāpēc atcerēties, jo viņam bija daudz šādu skūpstu, žēl, ka ne ar mani. Diez vai viņš kaut ko jūt pret mani. Visticamāk, es esmu viens no daudziem.

Roberts pēkšņi piecēlās no aizmugures.

– Ejam pastaigāties pa dārzu? – viņš jautājoši un spēcīgi teica.

"Ejam," es paklausīju.

Mēs gājām klusēdami, klusi ieelpojot pavasara aromātus. Kukaiņi zumēja, putnu tēviņi dziedāja, skaisti aicinot mātītes ar savām trillēm. Viss bija smaržīgs un aicinošs atvērt savu sirdi mīlestībai.

– Ejam apsēsties uz soliņa, blakus jasmīnam. No tā paveras skaists skats uz krāsainu tulpju izcirtumu,” sacīja Roberts.

"Jā, ļoti skaisti," es teicu, apsēžoties uz koka sola.

"Vai atceries, kad es tevi tajā dienā redzēju uz tilta?" – Roberts atvērās. – Es devos uz darbu un domāju par savām problēmām. Par to, ka atskaites nav gatavas, līgumi nav parakstīti, un ka vispār man šis darbs ir līdz velnam garlaicīgi. Tā nav mana darīšana. Visu mūžu esmu interesējies par mūziku, pat pabeidzu augstskolu ar to saistītu specialitāti.

Mans tēvs bija pret to, ka es spēlēju nopietni. Viņš uzskatīja, ka būt mūziķim ir necienīgs darbs. Kā hobijs jā, bet uz mūžu vajag kaut ko stabilu, kas nes labus ienākumus. Viņš mani pieņēma darbā savā uzņēmumā būvmateriālu ražošanai, uzreiz vadošā amatā – par viņa vietnieku. Es nevarēju ar viņu strīdēties, viņš vienmēr bija autoritāte mūsu ģimenē. Pēc tēva nāves es tiku paaugstināts par direktoru, jo būtībā esmu viņa īpašumu saņēmējs. Tas ir, mans tēvs bija astoņdesmit procentu akciju īpašnieks, tās pašas, kuras man mantojumā.

– Tātad jūs esat mūziķis? Arī radošs cilvēks, tāpat kā es. Kādus instrumentus tu spēlē? – Es biju sajūsmā.

– Galvenokārt uz ģitāras, bet varu spēlēt arī klavieres, nedaudz uz bungām.

– Forši, es gribētu dzirdēt kaut ko jūsu izpildījumā.

– Vai gribi, lai es tagad spēlēju tev? – Roberts cerīgi jautāja.

– Protams, ka gribu. "Cik es gribu," es priecīgi atbildēju.

"Pagaidi, es ieiešu mājā pēc ģitāras," viņš teica un iegāja mājā.

"Labi, es gaidu," viņa pasmaidīja.

Pēc piecām minūtēm viņš ieradās ar ģitāru, laimīgs kā zilonis. Uzreiz skaidrs, ka tā ir viņa mīļākā nodarbe – spēlēt ģitāru.

Viņš apsēdās, neatbalstīdamies ar elkoņiem, un paņēma ģitāru rokās, noliekot to uz ceļgala. Viņš noplūka akordus un sāka pirkstīt stīgas. Atskanēja melodija, patīkama manām ausīm. Mūzika man kļuva vēl patīkamāka pēc tam, kad dzirdēju viņa balss tembru.

Viņš dziedāja dziesmu ar romantisku nozīmi maigā baritona balsī, un viņa dziedāšana lika man griezties galvai. Likās, ka šie mīlestības vārdi bija par mani un par mani. Viņš dziedāja un dziedāja, vienu dziesmu pēc otras, un es klausījos un izkusu. Ne velti saka, ka mēs, sievietes, mīlam ar ausīm. Daļa patiesības šajā ziņā ir.

Pēkšņi viņš jautri sacīja:

– Nodziedāsim kopā kaut ko smieklīgu. Ko tu gribi? Ejam Mumiy Troll?

Un mēs kopā gaudojām: “Kā tev ir paveicies, mana līgaviņa! Uh… Rīt mēs iztērēsim visu tavu, visu tavu naudu kopā…"

Mēs smējāmies kā traki un kliedzām smieklīgas dziesmas. Es domāju, ka mans vēders pārplīsīs no smiekliem un mana balss kļūs briesmīga no kliedzieniem.

Laiks paskrēja tik nemanāmi, ir pienācis laiks šķirties. Mums jādodas mājās.

– Čau! – es aizbēgu, atvadoties ar roku.

– Uz redzēšanos! – viņš kliedza pēc manis.

Bet tomēr viņš ir labs. Man ir tik jautri un interesanti būt kopā ar viņu. Es neizteikšu nekādus minējumus, bet domāju, ka mums izdosies. Es viņam arī patīku. Es to jūtu tieši ar savu trešo aci, kas, starp citu, ir ļoti attīstīta.

Es skrienu pie Natašas un saņemšu padomu.

Es negāju pa ierasto ceļu, bet apgriezos ap ielas stūri, lai ātri dotos taisni uz sava drauga māju. Ieejā bija salūzis domofons, tāpēc ātri uzkāpu pa pakāpieniem uz piecstāvu paneļu ēkas trešo stāvu. Es nedaudz vilcinājos durvju priekšā un nospiedu zvana pogu. Asa skaņa lika mājiniekiem sakustēties. Durvis atvēra Natašas māte – apmēram piecdesmit gadus veca sieviete, apaļa seja, tumšādaina un vienmēr smaidoša. Ļoti laipna sieviete, gluži kā pati Nataša.

– Sveika, tante Zoja. Vai Nataša ir mājās?

– Mājās, kur vēl viņai vajadzētu būt? Nāc iekšā, viņa ir savā istabā ar mazo.

Es iegāju istabā, kur Nataša bļāva ar mazuli.

– Sveiks, kā tev iet? Kā klājas Vitjuškai?

– Labi, mēs jau sēžam un apgriežamies. "Drīz mēs stampīsim ar kājām," viņa atbildēja, turot bērnu tā, it kā viņš stāvētu viens pats.

"Un viņš arvien vairāk līdzinās savam tēvam, viņš ir izaudzis par tādu blēņu," es pasmaidīju.

– Tātad, jūs strādājat vai vienkārši atnācāt, jo kas notika? – draugs viltīgi smaidot jautāja.

– Jā, kāda iemesla dēļ mums ir jārunā.

Un es sāku savu stāstu:

– Atceries, es gāju uz klubu, it kā ar draugu?

– Kā var aizmirst, kleitas izvēle aizņēma pusi dienas. Jau tad man bija aizdomas, ka tu no manis kaut ko slēp. Es pārāk centos būt skaista "tikai draugam".

– Nu, es devos ar to puisi, kurš man ļoti patīk.

– Oho, meitiņ, tu esi iemīlējusies.

"Es nezinu, varbūt tā ir patiesā mīlestība, ko esmu meklējis visu savu dzīvi?" Tas ir tāpat kā jūs un Vitja.

– Nu, saki, kur tu iepazinies, kā tevi sauc?

– Ak, par paziņām es jums vēl nestāstīšu. "Noslēpums," es vilcinājos, mēģinot noslēpt šausmīgo epizodi uz tilta no Natašas.

– Un tāpēc es jums pastāstīšu par viņu. Skaista brunete. Vārds ir Roberts, uzņēmuma īpašnieks. Viņš ir tik foršs, es pat viņu noskūpstīju, kad devāmies uz klubu.

– Apsveicu, kur tu to atradi? Šādas sugas mūsu aprindās nav sastopamas,” ar izbrīnu un vieglu skaudību atzīmēja Natālija.

"Viņš mani atrada, es nezinu, ar kādu brīnumu."

"Lai Dievs dos, ar viņu viss izdosies, un jūs uzaicināsiet mani uz kāzām."

– Ir pāragri par to domāt, patiesībā mums pat nav attiecību, tikai kaut kāds flirts.

"Ja pamēģināsiet, puisis tev nepalaidīs garām." Paskaties, tādas lietas nenotiek divreiz.

– Paskatīsimies, ja viņš gribēs, tad viss būs, un, ja nē, vai man nevajadzētu viņu vest uz dzimtsarakstu nodaļu ar laso? Viņš nav vērsis, bet cilvēks, viņš nestaigā pa virvi.

– Izmantojiet sieviešu trikus, jūs nevarat padoties.

"Es tikai nedaudz uztraucos, ka viņš varētu izrādīties sieviešu mānītājs un spēlētājs."

– Kāpēc? Vai jūs domājat, ka, ja esat izskatīgs, jūs noteikti krāpsit?

– Nu, arī tas, un tā, draugi man par viņu stāstīja, ka viņš bieži ņem dažādas meitenes, un tas viss uz vienu nakti.

– Nāc, varbūt viņi melo. Un ja tā? Kas, viņam nav tiesību staigāt un izklaidēties, kamēr viņš ir jauns un brīvs? Vai man vajadzētu būt mūkam?

"Tā ir taisnība," es piekritu.

– Nu, nedomājiet lietas pirms laika, informējiet mani.

– Labi, ja kaut kas notiks, es tev piezvanīšu.

– Zvaniet, bet ne pusdienlaikā un ne vēlāk kā deviņos, šajā laikā es noliku bērnu gulēt. Kad tev būs savi bērni, tu arī mani ņemsi par krusttēvu.

– Protams, tu esi mans vienīgais labākais draugs.

– Nu, es vienkārši samulsu. Mēs vienmēr palīdzam viens otram.

– Man jāiet, tiekamies.

– Čau, neaizmirsti mūs.

– Kā tu vari tevi aizmirst? "Es tevi skūpstu," viņa noskūpstīja Natašu uz vaiga un skrēja mājās.

Mājās mani nekas labs nesagaidīja. Kā vienmēr sakopšana pēc kaprīzas slimas mātes, vienmēr izsalkušā un garlaicīgā brāļa.

– Beidzot esmu ieradies, kur tu ej? – brālis iesaucās no sliekšņa.

– Patiesībā es pelnu mums naudu. Tāpēc nekliedz.

– Vai varat iedomāties, kas notiek? Viņi atnesa kvītis par mājokli un komunālajiem pakalpojumiem, un tas par vienu nodokli bija milzīga summa. Mēs ar to netiekam galā.

– Nu tad mēs nemaksāsim. Nesēdi izsalcis.

– Ko darīt, ja parāds tiek norakstīts no manas tiesu izpildītāja pensijas? – Igors īgni teica.

"Nu, tiklīdz viņi to norakstīs, mēs domāsim, kur ņemt naudu," es skumji pacēlu rokas.

– Vai ir ko ēst? – viņš ātri nomainīja tēmu uz aktuālāku.

– Patiesībā es nebiju mājās, Igor. Es varētu kaut ko pagatavot sev.

– Es nemāku gatavot, tu pats to zini.

– Tagad es to ātri pagatavošu. Kurš, ja ne es? Vai jums būs makaroni ar vistu?

– Es darīšu, es esmu visēdājs. Es ēdu jebkuru ēdienu.

Es klusībā devos pie “mūžīgās liesmas” – gāzes plīts – gatavot.

Vistas fileju sagriežu vidējos gabaliņos, sīpolu un burkānu mazos gabaliņos. Pannā uzkarsē saulespuķu eļļu. Pannā čukstēja fileja, piepildot virtuvi ar patīkamo ceptas gaļas aromātu. Es pievienoju nedaudz sāli. Sīpoli un burkāni manam ēdienam pievienoja sulīgumu un garšu. Trīs šķipsniņas karija garšvielu, melnie pipari, paprika, un viss. Ātri un vienkārši. Makaroni jau bija novārīti, nokāš un pievienoju sviestu un sieru. Mmm, garšīgi.

"Ejam ēst," es saucu brāli.

"Es jau mazgāju rokas," Igors piesteidzās pie galda.

– Labu apetīti.

– Paldies.

Paēdu garšīgas vakariņas, pie sevis domāju:

Kas mani sagaida ar Robertu? Varbūt mēs neesam pāris, un velti es par viņu sapņoju? Un vispār, vai ir vērts mīlēt kādu, kurš ir tik tālu no tevis? Tālu un tajā pašā laikā tuvu. Jūs nevarat sakārtot savu sirdi, tā nezina, kā melot. Tā kā mīlestību izvēlējos ar sirdi, tad Roberts ir mans liktenis.

7. nodaļa. Spoks

Šodien cītīgi strādāšu pie gleznas. Ir pienācis laiks to pabeigt un saņemt maksu. Man tiešām, ļoti vajag naudu.

Ikviens, kurš nekad nav bijis izsalcis, nesapratīs, ko nozīmē justies izsalcis. Bagātie nekad nesapratīs nabagos, jo viņi nezina, kas ir izdzīvošana. Piedzimuši zelta kreklā bagātiem vecākiem, viņi meklē visdažādākos veidus, kā izklaidēties: ballēties, dzert, meitenes.

Viņiem vairs nepietiek tikai ēst garšīgus ēdienus, ģērbties par miljoniem slavenu dizaineru un nomainīt foršas automašīnas kā cimdus.

Vienkārši šiem likteņa favorītiem bieži ir sliktas beigas.

Ja viņi man jautā, vai es gribu būt ļoti bagāts vīrietis vai miljonāra sieva? Es atbildēšu – nē un vēlreiz, nē!

Patiesībā jums ir nepieciešams pietiekami daudz naudas, lai iegādātos veselīgu pārtiku, ērtu mājokli, izglītību, ceļojumus un kvalitatīvu apģērbu.

Vai es prasu pārāk daudz no dzīves?

Darbs pie gleznas ievilkās līdz vakaram.

Debesis kļuva tumšākas, zilā krāsā atklājot jaundzimušas, bālas zvaigznes, kas mirgo ar maigu, maigu gaismu.

Biezajā zālē čirkstīja čirksti, skaļi paziņojot, ka pienācis viņu laiks. Viņiem līdzi melodiski dziedāja lakstīgalas, lakstīgalas. Kā vienmēr negaidīti parādījās Roberts. Ieraugot viņu, manas acu zīlītes paplašinājās, atklājot manu neslēpto līdzjūtību.

"Nu, šodienai pietiek, tu laikam jau esi noguris, iesim uz manu istabu un atpūtīsimies?" “Roberts burvīgi pasmaidīja un paskatījās uz mani no augšas līdz apakšai.

Klusi, pat nedomājot par pretrunām, viņa vilkās viņam aiz muguras.

– Iedzersim tēju. Marija Petrovna man vakariņās sagatavoja daudz dažādu gardumu – pietiekami daudz ēdiena karavīru kompānijai.

Es pieticīgi apsēdos pie lakotā, spīdīgā galda tieši pretī Robertam.

– Nāc pie manis, uz dīvāna! – viņš teica tonī, kas neprasīja kavēšanos.

Es nedaudz vilcinājos un pārcēlos apsēsties viņam blakus.

– Nekautrējies, mēs esam pazīstami jau vairākas dienas!

"Es neesmu apmulsis," es klusi nomurmināju, skatoties uz leju.

"Atliecies uz dīvāna, es redzu, ka tu esi noguris, mazulīt."

Es neviļus nodrebēju no šiem vārdiem; tie manī radīja neizpratni.

Mēs ēdām klusēdami, un mani pārsteidza urbjošais skatiens, ko Roberts man uzmeta, iespiežoties manas dvēseles dziļumos.

Viņa brūnajās acīs iedegās nobrieduša ķirša krāsa, uguns liesma, tad maigais nakts siltums. Vēl mirklis, un viņš uzmetīsies man virsū kā kaķis uz peles.

Un tā arī notika. Pēc minūtes viņš sāka mani apskaut un kaislīgi skūpstīt uz lūpām. Tiklīdz es sajutu viņa skūpsta saldumu, manas smadzenes atslēdzās un es vairs nevarēju pretoties.

Viņš ar rokām maigi glāstīja manu muguru, tieši caur manu caurspīdīgo blūzi. Es dzirdēju krūštura aizdare noklikšķināja, un tas strauji nokrita.

Tagad viņš izmisīgi sāka glāstīt manas krūtis, vispirms ar rokām, tad ar lūpām, ienesot manu ķermeni svētlaimē. Krūšu sprauslas savilkās, un manas lūpas izplūda baudas vaids. Novilcis manas un savas drēbes, Roberts mani glāstīja ar savu rotaļīgo mēli un mitrajām, maigajām lūpām, virzīdamies no augšas uz leju.

Un tad tas notika, es to sajutu sevī. Roberts trīcēja aiz kaislības un sajūsmas, vienlaikus kustoties mūsu mīlestības melodijas ritmā.

Kad mēs atkal sēdējām sajūsmā, es pamazām sāku nākt pie prāta.

Doma, ka esmu izdarījis nepiedodamu grēku, mani vajāja kā priesteri ar krucifiksu.

Ko es esmu darījis? Tagad viņš uzskatīs mani par pieejamu un ienīdīs. Un, protams, viņš aizies, kā jau iepriekš ir pametis citas meitenes, pēc vienas mīlas nakts.

Ko teiks Marija Petrovna, ja viņa to uzzinās? Kā es viņai skatīšos acīs?

Bet tad, nomācošās domas aizlidoja, jo Roberts mani apskāva un čukstēja mīļus vārdus ausī. Viņš ar savām acīm skatījās tieši manējās, un es ieraudzīju tajās mīlestību.

– Robij, kā tu domā, kāds es esmu? – ES jautāju.

"Mīļā," viņš atbildēja.

Mana sirds priecājās. Tas nozīmē, ka viņš mani mīl.

"Es arī tevi mīlu," es sirsnīgi teicu.

Mēs gozējāmies un glāstījāmies, un nepamanījām, kā tuvojās pusnakts.

Mūsu idilli pārtrauca negaidīts zvans.

Robertu izsauca darbā, viņam steidzami jāparaksta daži svarīgi dokumenti. Viņam vajag bēgt.

Es viņu apskāvu vēl ciešāk un neatlaidu:

– Tu nekur nebrauksi, es tevi nelaidīšu.

Viņš pasmaidīja, maigi noskūpstīja viņa lūpas un teica:

– Mazā, rīt mēs atkal būsim kopā, neskumsti.

Es nopūtos un negribīgi atlaidu rokas.

Roberts sāka ātri ģērbties, nemitīgi un nervozi skatīdamies uz savu roku ar dārgo Rolex pulksteni, it kā būtu aizkavējies.

Tad es sapratu, ka mans autobuss vairs nekursē, un es, visticamāk, netikšu mājās.

– Kā es iešu mājās? Ko darīt? – es kritu panikā.

"Neuztraucieties, jūs varat palikt šeit pa nakti un rīt izsaukt taksometru." Šodien jau ir ļoti vēls, es baidos tevi vienu pašu braukt taksī. Bet es steidzos, laiks iet uz beigām. Es pats nevaru tevi pacelt, piedod, Saulij…

Un viņš atkal mani maigi noskūpstīja.

"Zvaniet savai ģimenei, dariet viņiem zināmu, ka nenāksit," viņš iedeva savu tālruņa numuru, uz kuru zvanīt.

Es pēc atmiņas uzgriezu sava brāļa numuru:

– Sveiks, Igor, šodien dari visu pats, lūdzu, es nenākšu nakšņot.

– Kāpēc tu nenāc? Vai tev viss kārtībā?

– Jā, viss ir kārtībā, es tikko piecēlos un man nebija laika paspēt uz autobusu. Rīt būšu mājās. Pabaro savu mammu. Čau!

Brālis neapmierināts nolika klausuli. Skaidrs, ka viņš uz mani būs dusmīgs.

Roberts nosvieda rēķinus uz galda.

– Rīt piezvani sev par taksi.

Pēdējais skūpsts bija īss.

– Tas tā, es skrēju. Līdz rītdienai.

"Tiekamies rīt," es skumji teicu.

Roberts aizgāja, un es paliku guļot viņa gultā, viņa mājā.

Ātri saģērbos un savācu izmētātās mantas. Viņa novāca no galda pārpalikušo ēdienu un aiznesa uz virtuvi. Bija biedējoši satikt Mariju Petrovnu. Bet, ejot garām viņas istabai, es jutos atvieglots, dzirdot skaļu, ilgu krākšanu. Viņa bija cieši aizmigusi. Tas ir labi, es viņai to paskaidrošu rīt.

Atgriezusies istabā, viņa noslēdzās, saklāja gultu, novilka liekās drēbes, glīti noliekot tās uz krēsla atzveltnes.

Šodien biju ļoti nogurusi, tāpēc cerēju ātri aizmigt.

Tā ir tāda dīvaina sajūta, it kā tā būtu sveša māja, bet es šeit jūtos labi un mierīgi, kā mājās.

Viņa apgūlās, aizvēra acis un sapņaini priecājās par visu notikušo, atceroties mūsu mijiedarbības mirkļus.

Viņš teica "mīļotais" – tas nozīmē, ka viņš patiešām mīl. Es esmu laimīgākā pasaulē…” aizverot acis, es pie sevis nodomāju.

Mēģināju aizmigt, bet miegs nenāca. Mīlestības okeāna vētra, kas virmo manā sirdī, nenomierinājās.

Tā nu es tur nogulēju kādas divas stundas.

Varbūt es būtu aizmigusi, ja ne viens dīvains incidents, kas sekoja.

Es pielēcu, kad izdzirdēju skaļus soļus augšējā stāvā. It kā kāds neredzams smagi soļo. Nepatīkamā metāla slīpēšana manā dvēselē izraisīja baiļu vilni. Es noteikti biju pārliecināts, ka šeit nedzīvo neviens, izņemot Mariju Petrovnu.

Es biju tik nobijusies, ka jutu, ka man gar muguru sāk skriet zosāda.

Nu, te noteikti ir kāds spoks. Māja ir sena, tajā dzīvoja daudzi mirušā senči.

Varbūt es dzirdēju nepareizi? Nē, atkal tā pati slīpēšana un stutēšana. Šajā brīdī es jutos auksts un pārklāts ar lipīgiem sviedriem, mana sirds pukstēja kā traka. Es gribēju kliegt līdz plaušām – "Ahhh – ahhh."

Bet, kā jau parasti, šādos gadījumos mana balss manī neklausīja, tikai no bailēm nomurmināju.

Divreiz nedomājot, viņa nolēma iziet no istabas, lai uzkāptu pa kāpnēm uz otro stāvu. Ko darīt, ja tie ir zagļi? Vai arī es to vienkārši dzirdēju no pārmērīgajām jūtām, kas šodien uzplūda?

Es uzmanīgi, gandrīz uz pirkstgaliem, devos uz kāpnēm, kas ved uz otro stāvu. Viņa bija forša un grezna. Lēnām gāju augšā pa kāpnēm, apspīdējot sev priekšā tālruņa lukturīti.

Pēkšņi skaļā slīpēšanas skaņa atkārtojās. Bailes mani atdzina, bet, pārspējot šo sajūtu, es pacēlos augstāk un atradu sevi gandrīz virsotnē.

No otrā stāva istabas bija dzirdams aizsmacis klepus.

Un tālāk vīrieša balss šausmās kliedza:

– Kas tur ir? Ej prom!

Es negaidīju, kad kāds mani izmetīs kā kaķēnu.

Viņa noskrēja lejā, dzirkstīdama papēžus un lecot pāri diviem pakāpieniem taisni uz istabu, kurā gulēja Marija Petrovna.

Aizelpas, ar bālu seju es sāku viņu kratīt aiz pleciem.

– Mosties, Marija Petrovna! Šeit ir kāds. Es dzirdēju balsi, tas noteikti ir zagļi!

– Marija Petrovna pārsteigta iepleta miegainās acis.

– Kādi zagļi? Ko tu šeit dari?

Viņas acīs bija redzams apjukums.

"Tad es jums pateikšu, kāpēc es esmu šeit." Steidzami zvaniet policijai. Otrajā stāvā ir kāds un viņš ir ļoti agresīvs.

– Nomierinies. Sēdi šeit un vēl nevienam nezvani. Es aiziešu un pārbaudīšu, kas tur ir un kas. Nebaidieties ne no kā.

Viņa paņēma virtuves nazi un lukturīti un devās pārbaudīt.

Mani katram gadījumam aizslēdza ar atslēgu. Sēdēju un trīcēju, likās, ka tas turpināsies mūžīgi.

Es dzirdu stutēšanu, rūkošanu, metāla zvanīšanu. Pēc tam iestājās nāvējošs klusums.

– Marija Petrovna! Es ceru, ka jums ir labi!

Pēc brīža pils durvis noklikšķināja un iekšā ienāca elpas aizdususi mājsaimniece.

– Nu, kas tur ir? – es jautājoši paskatījos uz viņu.

"Jā, viss ir kārtībā, tur neviena nav," viņa izdvesa. "Droši vien tev likās, ka šodien tu esi nervozs." Es pārbaudīju visu otro stāvu, viss ir tīrs.

"Nu, es neesmu traks, es skaidri dzirdēju metāla slīpēšanu un vīrieša vārdus." Vai arī tas ir spoks?

– Varbūt tas ir viens un tas pats, kas zina? Lūk, nomazgājies ar svētīto ūdeni un ej gulēt manā istabā, ar mani. Slēgsimies, un nebaidīsimies no spokiem! – Marija Petrovna ar labo roku uzsita man pa plecu, nomierinot, kreisajā rokā turot svētītā ūdens pudeli.

Nomazgāju seju, un likās, ka tiešām jūtos labāk. Viņa uzkāpa zem segas uz Marijas Petrovnas vienvietīgās gultas un acīmredzot sāka nomierināties.

Miegs nāca ātri.

Jau sapnī jutu, ka mājsaimniece apgūlās man uz sāniem. Viņas siltums lika man justies vēl mierīgākam. Es aizmigu tik saldi, kā murkšķis ziemā. Un tikai namamātes svilpojošā krākšana iztraucēja šī klusuma mieru.

8. nodaļa. Mad Dimka

Braucu mājās pa karsto asfaltu, saule ar saviem karstajiem stariem apdedzina manus neiedegušos, baltos plecus. Vēl nedaudz, un mani klās sarkani plankumi, jo jutīga gaišā āda neiztur dedzinošu sauli un neiedegās normāli.

Mēs ar Robertu šodien netiekamies, viņam ir daudz darba, un es sev iedevu brīvu dienu.

Es sēdēšu pie mazās strūklakas, tās straumes plūst nejauši.

Ūdens šļakatas krīt uz cilvēkiem, kas stāv pie strūklakas, atsvaidzinot neparastā karstuma uzkarsētus ķermeņus.

Laikapstākļi kļuvuši tik neparedzami, ka dažkārt nezini, ko ģērbties. Šķiet, ka šodien ir ellīgi karsts, un rīt būs auksts un lietains.

Sazarotas liepas ar blīvu lapotni ēna krita tieši uz soliņa, radot atpūtniekiem godbijīgu ēnu.

Labi, ka gala sols brīvs, pasēdēšu kādu laiciņu.

– Fu… beidzot ilgi gaidītais vēsums!

– nodomāju, apsēžoties uz zaļi nokrāsota koka soliņa.

– Nesēdies, sols ir nokrāsots! – kliedza vīrieša balss, liekot man sastingt pussēdus stāvoklī.

"Ah-ha-ha," iesmējās puisis, kura balsi es pazīstu kopš bērnības.

– Dimka, tu atkal joko? Vai arī tas tiešām ir tikko krāsots? – es apmulsusi jautāju, bez smieklu piles.

– Sēdies un pārbaudi! Ha ha! – klasesbiedrs Dimka izplūda smieklos.

– Es pārbaudīšu! – es teicu, stingri nolēmusi apsēsties.

„Jā, es jokoju, Andželin, pasmaidi, neesi tik nopietna,” viņš piemiedza aci.

– Nu tu! – Es nolamājos, – lai cik vieglprātīga es būtu, es joprojām esmu!

– Un tu, redzu, esi mainījusies. Viņa sāka kļūt augstprātīga un vispār pārstāja ar mani komunicēt, kaut arī skolā bijām draugi…

"Un es neesmu augstprātīgs, man vienkārši nav laika, man ir daudz darāmā."

Dimka apsēdās man blakus un, viegli apskāvis mani aiz pleciem, sacīja:

– Kā būtu, ja mēs kopā dotos pastaigā? Vai iesim uz Augšparku? Tikai tu un es?

– Nu, es nezinu, ja tas ir tīri draudzīgs, tad mēs varam doties pastaigā.

– Ko darīt, ja tas nav draudzīgs? Vai es varu paļauties uz kaut ko vairāk?

– Tu nevari, man ir puisis.

– Kas viņš ir? Nez kāpēc es vienmēr redzu tevi vienu, mūsu apkārtnē neko nevar noslēpt.

"Nesaki tā, tas, ka jūs neesat mani redzējis kopā ar viņu, nenozīmē, ka viņš neeksistē."

– Labi, pie velna ar šo tavu puisi, iesim pastaigāties.

– Kad? Tieši tagad?

– Jā, kāpēc gaidīt?

– Hmm… šajā karstumā? – neapmierināti pacēlu uzacis.

"Tu neizkusīsi, tas nav saldējums," sarkastiski sacīja Dimka.

Mēs piecēlāmies un devāmies uz vietējo Augšparku. Tā sauca dažu rindā stādītu kastaņu mežu, kuru izgrebtās lielās lapas radīja omulīgu zonu, kur iedzīvotājiem doties promenādē un atpūsties.

Parka iekšienē atradās bērnu daudzkrāsaini karuseļi, nedaudz uz sāniem no tiem bija “Zaļais” teātris, kurā pasniedza amatiermākslinieki un bērni, kas apmeklēja Jaunrades namu pulciņus, agrāk sauktus par Pionieru namiem. koncerti.

Skanēja mūzika, populāru dziedātāju dziesmas nomainīja viena otru. Bērnu mūziku un kņadu periodiski pārtrauca vecas, čīkstošas šūpoles.

Pastaigājāmies ar Dimku, atceroties skolas laikus, klasesbiedrus, bērnības draugus no paralēlklasēm un no pagalma.

Pēkšņi Dimkas seja mainījās, viņš nosarka un apklusa. Viņš apstājās, un es arī.

– Andželīna, tu zini, kā es jūtos pret tevi. Tu man vienmēr esi paticis…

Es klusēju, un viņš, nedaudz vilcinājies, turpināja:

– Satiekamies? … Pagaidi, tikai nesaki “nē”, es nepārdzīvošu atteikumu.

– Dim, es nevaru teikt jā. Un jūs zināt, kāpēc. Man jau ir puisis un es viņu mīlu.

– Kas viņš ir? Jūs un es esam pazīstami visu mūžu, bet ar viņu jūs nezināt, kas jūs sagaida. Pamēģināsim? Ko darīt, ja mēs esam radīti viens otram?

– Atvainojiet, es to nevaru izdarīt.

– Bet es Tevi mīlu! Vienmēr patika! – viņš izpļāpājās.

Dimka satvēra mani aiz vidukļa, pievilka sev klāt un sāka kaislīgi skūpstīt uz lūpām un kaklu.

Es cīnījos, cik vien varēju. Bet Dimka mani tikai piespieda sev tuvāk.

– Atlaid, cilvēki skatās!

– Ļaujiet viņiem skatīties!

– Dim, pietiek, beidz, es kliedzu.

– Uz priekšu, kliedz, man vienalga.

– Tur, tante Zoja, nāk Natašas māte, kas man viņai jāsaka? Atlaid mani, lūdzu.

Dimka izlaida mani no apskāvieniem, sānis skatīdamies uz Natašas māti.

Tad mēs klusībā gājām pa šauru taciņu iekšā kastaņos, vaigi dega vai nu no kauna, vai no skūpstiem.

"Es došos mājās, esmu pastaigājies," es teicu Dimkam, skatīdamies uz leju, it kā skatītos uz baltu tauriņu, kas bija ieradies zālē.

"Es tevi pavadīšu," viņš jautājoši paskatījās.

"Nevajag, es pati tur ieradīšos," viņa apņēmīgi atteica.

– Vai es varu tev piezvanīt? – viņa acīs pazibēja cerības zibsnis.

– Labi, piezvani man. Čau!

– Čau!

Es devos mājās un domāju, kas tas ir? Es nesaprotu, šķiet, ka man patīk Dimka, bet es viņu nemīlu. Bet viņš mani mīl.

Man vajadzēja viņam pastāstīt par savām jūtām agrāk, pirms es satiku savu princi. Varbūt tad mēs kaut ko saņēmām.

Vispār es biju galīgi apmulsusi.

Tā nu es gāju mājās, savās apmulsušajās sajūtās, domājot par to, kas notika ar mani un Dimku.

Es redzu, kā Nataša staigā ar ratiem.

– Kāpēc tu esi tik sarkana? Kas notika? – viņa nesasveicinoties sāka jautāt.

– Jā, viss ir kārtībā, ir tikai ļoti karsts.

– Pat nerunājiet par to, ir jau pārāk karsts. Mājās nevar paelpot, ir tik smacīgs. No kurienes tu nāc?

– Es izgāju pastaigāties.

– Viens?

– Jā, viens.

– Un šodien es redzēju Dimku, atceries, puisi no tavas klases? Godīgi un cirtaini?

– Es atceros, un ko tad?

– Tātad viņš jautāja par tevi. Vai jums ir kāds vai nav?

– Un ko tu teici?

– Es nezinu ko.

– Es viņu arī tikko redzēju.

– Un kas?

– Viņš piedāvāja viņam tikties.

– Ko tu atbildēji?

– Viņa atteicās.

– Kāpēc? Viņš šķiet jauks puisis, un tu viņam vienmēr esi paticis.

– Man patīk otrais.

– Kam? Princis, ar kuru tu biji uz klubu?

– Jā, viņu sauc Roberts.

– Žēl Dimkas, viņš ir labs.

– Un es atvainojos.

Ja es būtu iepriekš zinājis, pie kā novedīs mans atteikums Dimkai, es kaut ko izdomātu, lai turpmākie nomācošie notikumi nenotiktu.

Pēc kāda laika es sāku aizmirst par Dimku. Nu, jūs nekad zināt, puisis zaudēja savaldību no emociju pieplūduma, kurš gan to nedara? Galu galā man ir mans princis, un viņš noteikti neļāva man garlaikoties.

Kopā pastaigājāmies, ik pa laikam izgājām dabā, gājām uz kino un teātri.

Mēs parasti vakariņojām Roberta mājā vai mūsu iecienītākajā kafejnīcā Jasmine.

Šoreiz devāmies izmēģināt arī šajā kafejnīcā pasniegto garšīgi pagatavoto ēdienu – ceptas garneles pikantā mērcē.

Mēs iegājām kafejnīcā, rezervējot galdiņu prom no cilvēku skata – iestādes stūrī.

Un, gaidot kādu gardu delikatesi, viņi bija iecerējuši veikt pasūtījumu.

Pirms paspējām atvērt ēdienkarti, kāds piegāja pie galdiņa, un diemžēl tas nebija viesmīlis.

– Labdien, klasesbiedr! – Dimka drosmīgā balsī teica, pieejot pie galda.

– Sveiks, ko tev vajag? – bailīgi atbildēju, saprotot, ka viņš nav viņš pats.

– Un tevi man vajag! Nāc līdzi, man jāparunā,” Dimka satvēra mani aiz blūzes piedurknes un pievilka sev klāt.

– Atstāj mani vienu! Vai tu esi piedzēries? – Es atvilku roku atpakaļ.

– Jā, piedzēries! Un tas viss ir tevis dēļ! – viņš teica balsī, kas plosīja viņu un manu dvēseli.

Šajā brīdī Roberts vairs nespēja sevi savaldīt. Viņš piecēlās no galda un stingrā balsī teica:

– Rokas nost no manas meitenes! Ej pagulēt!

– Kas? Kas tu esi, lai izlemtu, kas man jādara? Viņa bija mana, ilgi pirms tevis! – Dimka atbildēja dzērumā.

– Es nebiju tava draudzene! Mēs esam tikai draugi un klasesbiedri! – Es biju nervozs.

Roberts Dimkam neko nepaskaidroja.

Viņš iznāca aiz galda, pēkšņi satvēra Dimku aiz apkakles un vilka uz izeju.

Dimka nav bailīgs cilvēks, viņš sāka cīnīties. Viņš salieca kāju un ar ceļgalu iespēra Robertai pa vēderu, vienlaikus izraujot pretiniekam rokas. Roberts no sāpēm noliecās un atlaida rokas, viņš smagi elpoja.

Dimka pat nedomāja par aiziešanu, viņš paskatījās uz Robertu, kurš bija satraukts no sāpēm, un gaidīja, kad viņam atkal piesitīs.

Šajā brīdī es iejaucos, mēģinot nošķirt un apturēt šo bezjēdzīgo cīņu:

– Beidz! Pietiekami! Rokas nost no viņa! Ja tu nenomierināsies, es tagad iešu viens!

Tiklīdz Roberts atvilka elpu, pār viņu krita jauns sitiens, trāpot viņam pa seju.

Taču, neskatoties uz sāpēm, viņš piecēlās un no visa spēka iesita Dimkam pa žokli.

Viņš nebija prātīgs un, neizturēdams tik spēcīgu sitiena vilni, nokrita, atsitot galvu pret galda stūri.

No viņa galvas izplūda asinis, notraipot galda stūri un grīdu koši sarkanā krāsā.

– Kungs, tu viņu nogalināji! – es ar šausmām teicu, noliecoties pār bezsamaņā esošo Dimku.

Roberts apmulsis stāvēja, turēdams galvu, arī sasitumu, ar abām rokām.

Šeit jau skraidīja pārbiedēti viesmīļi, ziņkārīgie kafejnīcas apmeklētāji ielūkojās svešos ķīviņos, tādējādi dažādojot savu garlaicīgo dzīvi.

Es stāvēju un nezināju, ko darīt. Man žēl gan Roberta, gan Dimkas.

Manas plaukstas bija aukstas, smadzenes nestrādāja.

Mēs gaidām policiju un ātro palīdzību, es domāju, ka viņi sapratīs, kas ir kas.

9. nodaļa. Greizsirdība

– Dievs svētī! "Viņš pamodās," es čukstēju ar neslēptu atvieglojumu.

– Kas tas bija? Kur es esmu? – Dimka fragmentāri stostījās.

"Tas ir labi, jūs iesaistījāties kautiņā, un tagad ātrā palīdzība jūs nogādās slimnīcā."

"Aayyy, tas sāp…" viņš satvēra savu zilo galvu.

– Dod viņam pretsāpju zāles! – Es pasūtīju ārstus no ātrās palīdzības.

– Pagaidi… Ak jā, mums līdzi ir tikai analgins, nekādas citas zāles viņi nedod. Tātad, vai man vajadzētu veikt injekciju? – jautāja apaļīgā blondā feldšere.

– Paņemiet analginu, jo nav nekā labāka! – es sašutusi iekliedzos.

Tātad ieradās policija.

– Nu, liecināsim? Kas te notika? – jautāja ap četrdesmit gadus vecs plikpauriņš, ģērbies policijas formā.

– Cīnīties. Puiši kaut ko nesadalīja un sāka kauties. Piedod viņiem,” es lūdzoši paskatījos uz policistu.

Roberts, ar salveti aizsedzot nobrāzumu uz pieres, sākumā klusēja.

Tad viņš teica runu, kas mani pārsteidza, jo aizstāvēja Dimku:

– Viss notika negaidīti. Mēs strīdējāmies par futbolu. Es teicu, ka CSKA uzvarēs, un viņš bija Zenit līdzjutējs.

Viņš mani pagrūda, es viņu, un beigās Dmitrijs nokrita. Viss kārtībā, esam jau panākuši vienprātību.

– Dmitrij, ko tu vari teikt aizstāvībai? – policists paskatījās uz Dimku, pagriežot tikai vienu galvu viņa virzienā, bet viņa ķermenis palika savā vietā.

"Piekrītu visam, ko teicu… iepriekšējam…" Dimka vilcinājās, jo nezināja Andželīnas puiša vārdu.

"Viņš piekrīt Robertam," es iejaucos sarunā.

"Jā, piekrītu…" apstiprināja Dimka.

– Nu tad pēc tam, kad puses būs samierinājušās un ķildnieki sapratīs, ka viens otram nodarījuši ļaunumu, un pat sabiedriskā vietā jūs abi saņemsiet naudas sodu. Un neaizmirstiet ierasties stacijā parakstīt papīrus!

– Paldies! – es teicu, priecājoties, ka puišiem gāja viegli.

Dimku aizveda uz slimnīcu, un mēs ar Robertu devāmies mājās.

– Nu, neklusē, saki kaut ko! – es slapjām acīm lūdzoši paskatījos uz Robertu.

– Ko teikt? Es nedomāju, ka jums ir tādi idioti kā draugi.

"Nesaki tā, viņš nav slikts cilvēks, viņš vienkārši zaudēja savaldību emociju dēļ."

– Uz kādām emocijām? Vai viņš ir tevī iemīlējies?

– Jā, vismaz tā viņš man teica.

"Jūs droši vien esat glaimots, ka divi puiši cīnās par jums?"

– Nekas neglaimo. Pēdējā lieta, ko es gribēju, bija, lai tu cīnītos ar viņu.

– Tātad tu arī viņu mīli?

– Protams, nē, viņš ir tikai mans draugs un klasesbiedrs.

– Lai es vairs ar viņu nesazinātos. "Es to neciešu," Roberts nomurmināja caur zobiem.

"Labi, nedusmojies… Es nesazināsies," es kļuvu vēl skumjāka, iedomājoties, kā izskaidrošu savu uzvedību Dimkam, kad viņš izies no slimnīcas.

Godīgi sakot, es pat domāju doties pie viņa uz slimnīcu, lai pārliecinātos, ka viņam viss ir kārtībā. Bet es neiešu, es nevēlos apbēdināt Robertu.

Manas jūtas pret Dimku ir tīri draudzīgas, galu galā mēs esam pazīstami kopš bērnības, es nevaru viņu vienkārši izdzēst no savas dzīves.

Es mīlu Robertu no visas sirds, un es nekad viņu nedusmosu vai nedarīšu greizsirdīgu.

Kopš šiem notikumiem pagājis gandrīz mēnesis. Es vairs neredzēju Dimku, kas Robertam nāca par labu, un viņš pamazām nomierinājās.

Dzirdēju, ka viņš izgājis no slimnīcas un atradis sev draudzeni. Ceru, ka viņiem viss izdosies labi.

Velns mani šodien piespieda uzvilkt augstpapēžu kurpes! Es eju kā karaliene, manas kājas ir garas, puiši met pēc manis iekāres pilnus skatienus un nervozi norij siekalas.

Paskaties, mans autobuss nāk, es steigšu paspēt šo, pretējā gadījumā nākamais pienāks tikai pēc četrdesmit minūtēm.

Nolādēts augstpapēžu kurpes un bedrītes uz mūsu ietvēm!

Sasodītais papēdis ieķērās asfalta bedrē, un es kā pingvīns lidoju lejup pa slidkalniņu.

Es jutu asas sāpes potītē, ceru, ka tas nav lūzums. Nespēdama atgūties no šoka un kauna, viņa pielēca, nokratīja putekļus no drēbēm, novilka apavus un basām kājām, pareizāk sakot, klupdama devās atpakaļ mājās.

– Robert, sveiks, es šodien nenākšu uz darbu. "Man šķiet, ka man ir sastiepums," es ierunājos klausulē.

– Kas notika? Kāda stiepšanās?

– Es nokritu un savainoju potīti. Tas ļoti sāp.

– ES nākšu pie tevis. Zvaniet ārstam.

"Jums nav vajadzīgs ārsts, es izārstēšos pats." Man ir ziede, es aptinšu kāju ar elastīgu saiti. Un nav jānāk, es nogulēšu dažas dienas un būšu kā jauns,” es sacīju, uztraucoties, ka, ja viņš atnāks, man viņš būs jāiepazīstina ar savu ģimeni. Es nevēlos, lai viņš zinātu par manu paralizēto māti. Tās ir manas un tikai manas problēmas.

– Nu, tu esi stulba, vai nevēlies, lai es par tevi parūpējos?

– Negribu. Es atvainojos, es esmu tāds, kāds esmu, un jūs nevarat mani mainīt.

– Mīlu tevi. Atveseļojies, ja ko vajag, zvani.

– Un es mīlu tevi.

– Man pietrūks.

– Un es to darīšu. Čau!

– Čau! Skūpsts.

Tā nu gandrīz nedēļu nogulēju ar sāpošo kāju. Mans mīļais princis atbalstīja mani morāli, zvanot man katru dienu.

Dzirdu grabošu skaņu, kāds piezvanīja pie durvīm. Kurš vēl ieradās tik agri?

Atveru durvis un uz sliekšņa nostājas Nataša ar savu mazuli, kurš ērti iekļaujas Kangaroo mazuļa somā. Vitjuška dūcināja un pūta burbuļus ar lūpām, skaidrs, ka šī poza blakus mammai viņam patīk vairāk nekā sēdēšana ratos.

– Sveiks draugs! Kā tev iet kājā? – Nataša sāka sarunu no sliekšņa.

– Tas ir normāli, domāju, ka rīt iešu uz darbu.

– Beidz sēdēt mājās, laiks pastaigāties. Ejam pastaigāties pa krastmalu un paelpot? Un šovasar mēs nekad tā nebijām.

– Ejam, es tūlīt gatavošos. Pagaidām sēdi.

Nataša, es un viņas piecus mēnešus vecais mazulis virzījāmies uz krastmalas pusi. Rīta vēsums vēl nebija padevies karstumam, un staigāt bija diezgan ērti. Viegls silts vējiņš pūta no jūras, atstājot sāļu garšu uz sausām lūpām.

Tuvāk krastam varēja redzēt, kā pa jūras viļņiem lēnām šūpojās baltas buru laivas. Pacēlusi savas vieglās, gaisīgās putas, jūra lēnām nolaida smaragda ūdeņus krasta virzienā.

Attālumā bija smilšaina pludmale, kas bija nokaisīta ar simtiem sauļojošu ķermeņu.

Šur tur gulēja dažāda vecuma vīrieši un sievietes ar un bez bērniem.

Mēs ar Natašu gājām, runājām par ikdienišķām lietām, vispār pļāpājām par neko.

– Čau meitenes, pievienojieties mums sauļoties! – mums kliedza sāpīgi pazīstama balss.

– Sveiks, Dim! "Mēs steidzamies pildīt uzdevumus," es atcirtu, paātrinot savu gaitu.

– Nesteidzies doties prom, parunāsim? – Dimka nenomierinājās.

– Ko tev vajag? Mums nav par ko runāt.

– Iepazīsties ar manu draudzeni! – un viņš ar roku norādīja uz kādu divdesmitgadīgu slaidu blondīni, kas sēdēja ar saliektām kājām.

"Mani sauc Elena," meitene aizsmakušā balsī teica, ar roku iztaisnojot savus balinātos taisnos matus līdz pleciem.

– Ļoti jauki, Andželīna. "Un šī ir Natālija," es sacīju, pamājot Natašai.

– Varbūt vari sauļoties pie mums? – Dimka jautāja, skatoties uz mani ar garlaicīgo vīrieša skatienu.

"Priecājos iepazīties, mēs dodamies prom," es atbildēju, pastūmot Natašu sānos.

"Dim, mums jāiet, Vitjuška ir jāpabaro," apstiprināja Nataša.

"Neej," Dimka pavilka mani aiz rokas uz sevi.

Es apņēmīgi atrāvu roku un, novērsusies no viņa, strauji devos uz priekšu, it kā nekas nebūtu noticis.

Nataša tik tikko spēja man sekot līdzi.

– Un ko viņš no manis grib? Ir meitene, bet viņa neliek mani mierā!

Viņa gāja un domāja, ka viņš ir atradis sev skaistu meiteni, tikai viņas acis bija ļaunas un viltīgas – mazas, bāli pelēkas, ar žurkām līdzīgu šķielēšanu.

Viņa vēl parādīs savu būtību. Man ir tāda sajūta, ne pārāk laba.

Ceru, ka tās ir tikai manas iztēles. Es gribētu tam ticēt.

Tajā pašā vakarā es saņēmu apstiprinājumu savam pieņēmumam, tomēr mana intuīcija mani nekad nepievīla.

Saņēmu īsziņu savā tālrunī ar šādu saturu:

“Netuvojies manam puisim! Citādi tu jutīsies slikti."

Nav grūti uzminēt, ka viņa paņēma manu tālruņa numuru no Dimkas. Ko viņa īsti vēlas no manis? Viņa man atkal draudēs! Žurka!

ES atbildēju:

“Es nezinu, kas tu esi un par kādu puisi tu runā? Ja par Dimu, tad man viņš ir tikai bērnības draugs, un nekas vairāk.

Sekojošais ziņojums mani tikko nogalināja:

"Es runāju par Robertu. Lieciet viņu mierā, ja nē, jūs maksāsit.

Es vienkārši biju šokā un nezināju, kā reaģēt uz šādu informāciju. Asaras plūda no acīm kā no strūklakas, es nometu telefonu uz grīdas un vienkārši klusēju.

Robert, kā tu varēji mani maldināt? Par ko?

Es sēdēju uz grīdas, turot galvu rokās, un atkārtoju: Robert, par ko? Par ko?

10. nodaļa. Ezers

Zvana signāls manā telefonā atkārtojās un atkārtojās, es sēdēju asarās un skatījos, kā iedegas ekrāns ar zvanītāja vārdu – tas bija Roberts. Es nezināju, ko viņam teikt, jo iepriekšējās ziņas no svešinieka mani pilnībā nemierināja.

Pēc kāda laika es beidzot pacēlu nemitīgo telefonu.

"Sveika…" viņa klusi teica, turpinot šņukstēt.

– Sveiks, tev viss kārtībā? Kāpēc tu neatbildi? Kā tev iet kājā?

– Kāja ir kārtībā, gandrīz vesela.

– Kā ar balsi? tu raudi? Pastāsti man jau, kas notika?

"Notika kaut kas šausmīgs." Bet šī nav telefonsaruna.

– Nāc pie manis vakarā, parunāsim.

– Varbūt labāk satikties parkā? – es ierosināju.

– Nu ja tu tā saki. Parkā nozīmē parkā. Gaidu jūs pie mums, kā jau ierasts.

Manas acis bija nedaudz pietūkušas un sarkanas, taču tas netraucēja man sakopt sevi un izskatīties diezgan reprezentabli Roberta priekšā.

Mans princis ieradās ļoti nokavēts, viņa apskāvieni ar mani ilga ilgāk nekā parasti.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «Литрес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на Литрес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.