Edgars Auziņš
Mana tēva advokāts

Prologs

Dažreiz, kad ierados universitātē uz nodarbībām, es jutos kā Miranda Prislija no filmas “Velns valkā Prada”. Lai gan es devu priekšroku citiem modes dizaineriem. Man tā vien likās, ka visi apkārtējie uzreiz uzlēca uz pirkstgaliem, sāka skriet un trakot. Daži gribēja piesaistīt manu uzmanību, bet citi, gluži otrādi, baidījās noķert manu uzmanību. Reizēm man šķita, ka pat skolotāji dara ko līdzīgu. Protams… Es esmu Uļjana Prytkina, un visi šajā pilsētā pazīst manu tēvu. Viņš ir Forbes labāko desmitnieku sarakstā, personīgi pazīst daudzu valstu prezidentus un pat pusdienoja kopā ar Lielbritānijas karalisko ģimeni. Viņš ir viens no bagātākajiem cilvēkiem valstī. Viņš nopelna stundā tik, cik daudzi nenopelnītu gada laikā. Viņš var nopirkt burtiski visu, ko vēlas. Vai ko es gribu. Tāpēc apkārtējie baidās no manis, ņirgājas par mani, ņirgājas par mani.

Godīgi sakot, ja tas būtu atkarīgs no manis, es neietu uz nodarbībām. Mans tēvs varēja man nopirkt diplomu no jebkuras Ivy League universitātes, vai tā būtu Oksforda vai Hārvarda. Starp citu, es mācījos gan tur, gan tur, bet man tas nepatika. Tāpēc vienojāmies, ka es pati izvēlos mācību vietu, bet uz skolu eju regulāri un nesperu. Es negribēju pārbaudīt sava tēva pacietību, tāpēc piekritu. Un te es esmu. Labākajā privātajā universitātē Maskavā. Viņš ir tik foršs, ka deviņdesmit procenti parasto cilvēku pat nezina par viņa esamību. Šeit mācās augstāko amatpersonu bērni, viņu līdzstrādnieki un valsts ietekmīgākie cilvēki. Un starp viņiem, bez šaubām, esmu pati foršākā! Un tā tas būs vienmēr.

Pie ieejas uzreiz pie manis lido manas labākās draudzenes Ira un Sveta. Kamēr es dāvinu garderobes deputātei vairākus miljonus vērtu kažoku, Ira paņem manu jauno rokassomiņu, un Sveta jau pasniedz manu mīļāko kafiju.

– Tu izskaties perfekti! – viņa atzīmē.

Ira paskatās uz savu maku.

–Tas pats…

es pasmīnēju.

– Jā, tas ir Hermess.

– Bet es neko tādu neesmu redzējis…

Es īsi paraustu plecus.

– Vienīgais eksemplārs, roku darbs, izgatavots speciāli man.

Iras vecākiem pieder vairākas naftas rūpnīcas, un Svetkins nodarbojas ar juvelierizstrādājumiem. Labs bizness, bet viņi joprojām ir tālu no manis un tēta. Viņi, iespējams, nekad nesasniegs mūsu līmeni. Kāpēc es ar viņiem komunicēju?.. Nu, viņi mani nekaitināja un vienmēr bija man blakus. Vai tas nav galvenais?

Klikšķinot papēžus uz marmora grīdas, mēs, skaisti un pārliecināti, devāmies pretī publikai. Pēkšņi kāds man uzsauca.

– Ūlija!

Svetka bija pirmā, kas salūza, kā apmācīts suns.

– Čau-ku-kuu, puisīt… tu esi traks?! Kāda Uļja?!

Tā ir taisnība, es nevarēju tagad, kad viņi mani tā sauca. Zēns uzreiz pazuda. Es viņu atpazinu. Tas bija Miša Vinkovs. Viņa tēvam piederēja viena no valsts vadošajām bankām.

– Piedod, es tikai gribēju uzaicināt Uļju… Uļjanu vakariņās. Tas ir, uz reģistratūru. Ļoti svarīgs notikums… Ja vien viņa varētu…

Ira iejaucās sarunā.

– Uļjanu lūdza apprecēties ar Norvēģijas princi! Vai tu tiešām domā, ka viņa gribēs iziet ar tevi?

Es pacēlu roku un meitenes apklusa. Ar vienu rokas mājienu es pieprasīju, lai Ira izņem no somiņas manu dienasgrāmatu. Protams, man bija personīgā sekretāre, bet es labprātāk pati uzraudzīju šādus notikumus.

– Kad ir pieņemšana? – vēsi jautāju.

"Šo sestdien," Miša atbildēja nedaudz jautrāk.

Es pamāju ar galvu un sāku šķirstīt lapas, meklējot vēlamo datumu. Ne tas, ne tas, ne tas… Aha! Šeit viņa ir! Izlasījusi tekstu, es sakniebu lūpas, pakratīju galvu un tad iemetu piezīmju grāmatiņu Irai.

– Atvainojiet, nekādā gadījumā, visa diena ir paredzēta.

Sveta viegli pasmaidīja. Viņa ļoti labi redzēja, ka šī sestdiena man bija gandrīz brīva. Man vienkārši ļoti patika ņirgāties par cilvēkiem un viņus pazemot.

Miša vainīgi nokāra galvu un klīda pa gaiteni. Kādu iemeslu dēļ šādas ainas vienmēr patiešām pacēla garastāvokli.

Pēc stundām mēs ar meitenēm vakariņojām visdārgākajā Maskavas restorānā un devāmies iepirkties. Jo es to tā gribēju. Jo tāds bija mans šodienas plāns.

Veikals pēc veikala, veikals pēc veikala. Viss bija vienkārši lieliski, kad pēkšņi…

"Atvainojiet," sacīja pārdevēja, "…ir atteikums."

Es paskatījos uz viņu ar nicinājumu.

– Piedod, ko? – Man likās, ka dzirdēju. Kāda veida vārds ir “atteikums”? Kādā valodā tas vispār ir?

Pārdevēja mēģināja vēlreiz.

– Maksājums nenotiek…

Es izrāvu karti no šī idiota rokām un paskatījos uz to.

– Lūk! Tu sabojāji manu karti! Vai tu vispār zini, kas es esmu?! Kas ir mans tēvs? Nekavējoties zvaniet menedžerim!

Svetka parādījās pie kases. Viņa iedeva pārdevējai savu kredītkarti un aizveda mani malā. Viņa zināja, kas notiks, ja es sadusmošos.

– Uļjan, nevajag. Netērējiet savus nervus kalpiem. Tas izraisa sirmus matus.

Es ieelpoju un izelpoju. Draugam bija taisnība. Taču, tiklīdz nejēga pie kases mēģināja veikt pirkumu ar Svetas karti, es arī to izrāvu.

"Es šeit neko neņemšu." Un jūs tikko zaudējāt darbu. Visu to labāko.

Garastāvoklis bija bezcerīgi sabojāts. Tāpat kā mana karte. Ja nu šis muļķis mani kaut kā gribētu aplaupīt?! Krāpnieki tagad ir spējīgi uz visu! Arī mans tēvs necēla klausuli, laimei.

Viņš arī nebija mājās. Es biju uz histērijas robežas. Man vajadzēja savu karti. Bez viņas es jutos kā kaila.

Kalpone iznāca pie manis, vainīgi nolaidusi galvu. Viņa redzēja, ka esmu dusmīga.

– Kur ir tēvs?! – es nobrēcu.

Sieviete izvilka no priekšauta aploksni un pasniedza to man.

– Viņš šodien šeit nebūs. Viņš lūdza, lai es tev to iedodu.

1. nodaļa. “Sazinieties ar viņu”

Tas nekad nav noticis un nevar būt. Un tā nebūs! Lai diena neizdodas tā, kā vēlējos. Bet šodien bija tā, it kā pats Visums būtu pret mani. Lai gan man likās, ka mēs viņu pat uzpirkām un visam jābūt vienkārši brīnišķīgam!

Bet vispār, ja tā padomā, tad no rīta viss bija kaut kā nepareizi. Sīkas lietas, kurām tu parasti nepievērš uzmanību. Bet galu galā… Avokado brokastīs nebija tik garšīgs kā parasti. Bet es par to nedomāju. Un vadītājs atstāja vietu nedaudz ilgāk nekā parasti. Un likās, ka esmu valkājusi nepareizo blūzi, kuru biju plānojusi vilkt iepriekšējā dienā. Un arī kafija, ko man atnesa Svetka… likās, ka tā bija nedaudz aukstāka, nekā man patika. Un kāpēc, brīnās, es to visu pazaudēju no redzesloka? Galu galā tie visi bija katastrofas priekšvēstneši. Mazie Apokalipses jātnieki. Un tad stāsts ar karti… Es nedomāju, ka kādreiz savā dzīvē esmu bijis tik nikns. Taču nervi slikti ietekmē tavu izskatu un figūru.

Bet kas tagad notika… Man šķiet, ka šī nobružātā kalpone gribēja mani piebeigt! Mums viņa vēlāk būs jāatlaiž. Tas ir, viņa zina, ka mans tēvs nenāks, viņa zina par sasodīto aploksni, bet es par to neko nezinu?! Varbūt šīs nav manas mājas?! Vai es nemaz neesmu es?!

Man pat nekas nebija jāsaka. Es palūkojos uz kalponi tā, lai viņa pati visu saprastu. Tad es izrāvu aploksni no viņas rokām un pagāju malā. Vispirms mēģināju vēlreiz sazvanīt tēvu, bet tālrunis joprojām bija nesasniedzams. Ak… kā man gribējās kliegt un nomest telefonu uz grīdas. Bet man bija jāsaglabā seja kalpu klātbūtnē. Tāpēc es klusi izdvesu, noliku telefonu un atvēru aploksni. Tur bija papīrs un nekas cits. Kopš kura laika mans tēvs nolēma ar mani šādi sarakstīties? Viņš arī nosūtītu vēstuli pa pastu.

Es sāku lasīt: “Uļjana, mīļā, piedod, ka man tev viss šādi jāsaka, bet tagad tas ir drošākais variants. Es zināju, ka šī diena pienāks, bet, diemžēl, es nezināju, ka tas notiks tik drīz. Tāpēc man īsti nebija laika jūs sagatavot vai brīdināt. Īsāk sakot, mums ir problēmas, mīļā. Lielas problēmas. Es vēl nevaru visu izstāstīt… Tas vienkārši nav droši. Jā, tas ir tik nopietni. Bet nebaidieties. Tu esi drošībā. Es centos par to parūpēties. Bet grūtības joprojām būs…

Kamēr visi konti būs iesaldēti, visiem būs labāk. Precīzāk, tie uz laiku tiek nodoti vienai personai. Tagad viņš tos kontrolē. Bet neizdariet pārsteidzīgus secinājumus. Šis cilvēks ir profesionālis savā jomā. Es viņam uzticos tikpat ļoti, cik uzticos sev. Šis ir mūsu ģimenes advokāts Ļevs Jurjevičs Davidkovs. Saglabājiet ar viņu visus turpmākos kontaktus. Zemāk es atstāšu jums visus viņa kontaktus. Viņš apzinās visu situāciju un viņam ir stingri norādījumi. Kas attiecas uz mani… Pagaidām nolaidīšos. Pietiekami dziļi. Necenties mani meklēt, man viss būs labi. Es sazināšos ar jums pats, kad iespējams. Pagaidām uzturiet tiešu kontaktu ar Levu Jurjeviču un sazinieties ar viņu, ja jums ir kādi jautājumi. Viņš visu kontrolē un neatstās jūs nepatikšanās. Un nebaidies, mīļā, viss būs labi. Drīz viss būs labi. Tici man. ES tevi ļoti mīlu. Tavs tētis". Turklāt, kā tētis solīja, viņš atstāja visus advokāta kontaktus, par kuru viņš rakstīja. Bet es… es vispār neko nesapratu. Es tieši jutu, ka manas acis iepletās, lasot vēstuli. Es vēlreiz pārbaudīju lapu, pārbaudīju aploksni – nekas vairāk. Rokraksts noteikti bija mana tēva rokraksts, taču ar visu savu iekšēju sajūtu es sajutu ķeršanu. Kāds vēl advokāts?! Kāds Ļevs Jurjevičs?! Šī bija pirmā reize, kad dzirdēju šādu vārdu, lai gan es zināju visus sava tēva tuvākos līdzstrādniekus.

Kādi joki tur ar iesaldētiem kontiem un kāpēc tos visus tagad atkal pārvalda man nezināms jurists, nevis mūsu finanšu direktors, kuru es ļoti labi pazinu?! Un kur pazuda tēvs?! Kādas problēmas viņam varētu būt?! Vai varbūt… varbūt viņš nokļuva kaut kādā sektā un visus mūsu īpašumus pārcēla uz šo Lauvas pili, un pats kļuva par kaut kādu askētu?!

Nē… tas vienkārši nevarēja notikt. Mans tēvs nav idiots.

Pār plecu paskatījos uz kalponi. Viņa visu šo laiku stāvēja uz vietas, jo es neļāvu viņai iet.

"Vai tiešām tavs tēvs tev to teica?"

– Jā, jā…

Es sakniebu lūpas.

– Ūdens man, ātri. Ar ledu, bez gāzes. Ar kaļķi.

Mans lūgums tika izpildīts ātrāk, nekā biju gaidījis. Tagad pat tas man likās aizdomīgi.

Izdzēris ūdeni vienā rāvienā, es liku visiem izklīst un netraucēt. Es pats devos uz sava tēva biroju. Pirmkārt, izrakņājos pa to gandrīz no galvas līdz kājām. Pat slepenās atvilktnes un seifi. Es zināju visas slepenās vietas un visas sava tēva paroles. Bet nekur nebija nekā, kas kaut kā izskaidrotu notiekošo. Turklāt daudzi dokumenti vienkārši pazuda. Kas īsti notika?! Lai gan tētis teica, lai nebaidos, ar katru minūti man kļuva arvien vairāk bail.

Es apsēdos pie viņa sarkankoka rakstāmgalda un vēlreiz izlasīju vēstuli. Es domāju, varbūt tēvs man atstāja kaut kādu slepenu ziņu, kādu informāciju starp rindām. Bet vēstulē nebija pilnīgi nekā… Šķiet, man vienkārši nebija citas izvēles…

Izņēmu mobilo telefonu, no vēstules nokopēju dīvainā advokāta numuru un uzsaucu viņu. Viņš atbildēja gandrīz nekavējoties. Viņa balss man šķita pretīga un ļoti nekaunīga.

– Sveika, Uļja! Es ļoti gaidīju jūsu zvanu!

2. nodaļa. “Lietas ir slikti”

Izdzirdot Ļeva Jurjeviča balsi, es uzreiz sarāvos. Advokāts ar mani runāja tā, it kā es būtu kaut kāda stulba pusaudze, skolniece. Un viņš… un viņš viss ir par pasaules valdnieku. Lai gan es atzīmēju, ka tas bija Ļevs Jurjevičs, kurš strādāja pie mana tēva un līdz ar to arī man. Viņš ir uz mani, nevis otrādi! Vai tiešām mans tētis varēja sazināties ar pilnīgu idiotu?.. Lai gan, man likās, ka mani šodien nekas nepārsteigs.

"Mani sauc Uļjana," caur sakostiem zobiem nomurmināju, nometot sveicienu. Šis boor vēl nav izpelnījies manu pieklājību.

– Ko es teicu? – vīrietis bija pārsteigts.

"Uļjana," es atkārtoju, "nav Uļja." Kas tad tu esi?

Otrā līnijas galā bija dzirdami smiekli. Es satvēru telefonu cik vien stipri vien varēju, lai nemestu to pret sienu. Es neticēju, ka cilvēki tiešām var būt tik stulbi. Man likās, ka šis vīrietis par mani ņirgājas.

– Es esmu jūsu tēva advokāts Ļevs Jurjevičs Davidkovs. Tu pats mani sauc. Tavs tētis tev tur atstāja vēstuli, viņam tas bija jādara. Vai esi izlasījis?

Nevarēdama to izturēt, es skaļi iebļāvos. Man šķita, ka visa māja to dzirdēja.

– Vai tu mani izjoko?! ES zinu, kas tu esi! Beidz būt rupjš, pretējā gadījumā es tevi atlaidīšu ellē. Jūs lieliski sapratāt manu jautājumu. Es nekad neesmu tevi redzējis vai dzirdējis. Tad kāpēc mans tēvs ar jums sazinājās? Kāpēc man tagad tev zvanīt?

Šķiet, ka šis Ļevs Jurjevičs bija bezbailīgākais cilvēks uz Zemes. Vai arī viņš pilnībā nesaprata, kas ir mans tēvs un kas es. Jo viņš nemainīja savu piekāpīgo toni. Likās, ka tas pat pastiprinājās.

"Ulečka, mīļā, neesi tik nervozs." Viss ir kārtībā. Es pazīstu tavu tēti daudzus gadus. Un es…

– Nekavējoties pārtrauciet. – pārtraucu vīrieti. "Tu neuzdrošinies runāt ar mani tādā tonī." Tu jau esi nonācis lielās nepatikšanās, un, ja tā turpināsi…

Šoreiz dīvainais advokāts nolēma mani pārtraukt. Jāpiebilst, ka viņš tiešām mainīja savu toni un runas veidu. Tikai pavisam citā virzienā, nekā biju gaidījis.

– Ko tad? – viņš izaicinoši jautāja. Jautājums izklausījās ļoti agresīvi. – Ko tu man darīsi? Vai arī tu man draudi ar kādu citu? Tad kurš? Mani ļoti interesē, ko jūs varat darīt manā labā.

Es atvēru muti un sastingu. Es absolūti negaidīju, ka kāds šajā pasaulē varētu ar mani tā runāt. It īpaši tas, kurš man sniedz pakalpojumus. Tas… tas bija… vienkārši nedzirdēts!

– Atveseļojies? – Ļevs Jurjevičs pēc pauzes jautāja. – Lieliski! Tagad klausieties mani uzmanīgi. Es runāšu ar jums, kā es vēlos. Jo viss, kas ir tavs, pieder man. Viss līdz pēdējam aktīvistam, līdz pēdējam santīmam. Es varu tev pateikt, lai tūlīt ej ellē, ja vēlos. Un vēl jo vairāk, ja vēlos, es varu beigt ar tevi samīļot. Es centos būt laipns, bet, tā kā jums tas nepatīk, sazināsimies citādi. Tagad tu paņemsi savu slaido dupsi un pēc stundas būsi Monako restorānā. Ja jūs kavējat, tā ir jūsu problēma. Es negaidīšu. Tāpēc jūsu interesēs ir ierasties agri. Tiekamies vēlāk, Uļja.

Advokāts īpaši indīgi uzsvēra manu vārdu un pēc tam nolika klausuli. Es arī to izdarīju, bet tikai pēc dažiem mirkļiem. Es biju tādā šokā, ka pat aizmirsu elpot. Es neticēju, ka tas, kas notiek, notiek ar mani. Tas vienkārši nevarēja notikt!

Izrāvusi mobilo telefonu, es mēģināju vēlreiz piezvanīt tēvam, lai viņš parādītu šim dupsim, kurš ir priekšnieks. Tētis vienmēr iestājās par mani! Bet tikai viņa numurs palika nepieejams… Un ja tēta nav, ko tad? Ko darīt? Pie kā man jādodas? Šķita, ka šis Lauva zināja, ka man vairs nav neviena aizstāvja. Likās, ka viņš visu bija domājis. Tas ir ok! Es arī neesmu ar pirkstu taisīts!

Izgājusi no biroja, aizskrēju uz guļamistabu un nedaudz atsvaidzināju kosmētiku, pēc kā atgriezos mājas galvenajā istabā un piezvanīju šoferim. Es pavēlēju mani aizvest uz to pašu restorānu, kur Ļevs Jurjevičs man sarunāja tikšanos. Redzēsim, kurš uzvarēs.

Laikam pirmo reizi mūžā steidzos kaut kur nokļūt. Jo pirmo reizi mūžā es nenoteicu laiku un neizlēmu, kā viss notiks. Tas mani vienkārši padarīja traku, bet es ļoti centos glābt seju. Es neļaušu sevi tā vien mocīt.

Kad iegāju restorānā un pateicu saimniecei, ka esmu gaidīta, viņa mani parādīja pie galdiņa. Apmēram trīsdesmit gadus vecs vīrietis sēdēja viņam aiz muguras un ēda mīdijas. Viņš izskatījās, jāsaka, perfekti. Dārgs uzvalks, dārgs pulkstenis, un viņš nepārprotami netaupīja izdevumus par personīgo aprūpi. Lai gan tas bija pretīgi, es sev atzinu, ka Ļevs Jurjevičs ir diezgan pievilcīgs.

Apsēdusies viņam pretī, es ieraudzīju sev priekšā šķīvi.

"Jūras velšu salāti," paskaidroja advokāts, "es nolēmu jūs ar tiem pacienāt."

Es nošņācu un pastūmu šķīvi, lai to pārvietotu prom no sevis. Leo pasmīnēja un turpināja mierīgi ēst.

– Un tu esi vēl skaistāka nekā fotogrāfijā. Viņš runāja. Viņa šķiet tik stulba, bet viņas seja nemaz nav stulba.

Es sakrustoju rokas zem krūtīm.

– Vai vēlaties apspriest manu saprātu? "Es pat nepamanīju, kā pārgāju uz "tu".

– Nē, tēma ir pārāk garlaicīga.

– Varbūt tad jūs pabeigsit šo bērnudārzu, un mēs sāksim runāt par biznesu?

Ļevs Jurjevičs pasmaidīja un pamāja. Viņš iztaisnojās, paņēma salveti un noslaucīja lūpas.

– Nekādu problēmu. Situācija ir šāda: jūsu tēvs šķērsoja ļoti bīstamu cilvēku ceļu. Mafija, vienkārši sakot. Viņš aizbēga, apgūlās un atstāja tevi vienu. Ak, es domāju, viņš tevi atstāja man. Kā visi viņa īpašumi – Leo pasmīnēja. "Tātad, ja vēlaties, varat saukt mani par tēti."

3. nodaļa. “Vai tu esi traks?!”

Es vienmēr esmu ienīda tādus vīriešus. Mans tēvs tāds nemaz nebija un mācīja man turēties tālāk no tādiem cilvēkiem. No tiem, kas sievietes nenovērtē, pazemo, apvaino tieši vai viltus dēļ. Šādi vīrieši, kā tas ir pareizi, ir šausmīgi nepārliecināti par sevi, un viņiem nekas nav zem jostas. Viņi vienkārši baidās. Viņi baidās no tik skaistām, pārliecinātām un pašpietiekamām sievietēm. Mans tēvs mācīja, ka tādus vīriešus ir jāžēlo, pret viņiem jāizturas mierīgi un piekāpīgi. Bet es nevarēju. Es vienkārši nevarēju. Man tas bija ārpus rakstura. Tāpēc es viņus nikni ienīdu. Skaļi vai klusi, atkarībā no situācijas.

Iespējams, savos divdesmit gados man vienkārši nepietika gudrības pareizi sazināties ar šādiem cilvēkiem. Bet es biju pārliecināts, ka mans tēvs man to iemācīs, jo drīz man vajadzēja kļūt par viņa partneri un pēc tam mantot viņa biznesu. Es nevaru teikt, ka mani iedvesmoja izredzes kļūt par klusu pacientu, taču es sapratu, ka dažreiz, īpaši biznesā, šis "talants" ir vienkārši nepieciešams. Tas droši vien prasīja vairākus gadus ilgu apmācību, bet es neplānoju šodien trenēties.

Es sēdēju, skatījos uz stulbo Levu, klausījos visus viņa jokus un gribēju tikai vienu: iespļaut viņam sejā. Jo viņš šajā dzīvē neko vairāk nav pelnījis. Jo viņš bija tikai nospļauties. Protams, viņš kļuva par tādu kurtu tieši tāpēc, ka dabūja rokās sava tēva naudu (jautājums tikai kā) un uzreiz jutās vēss. Tomēr viņa pasaka nebūs ilga. Ak, ne uz ilgu laiku. Es varu izdomāt, kā nogādāt šo kazu uz Zemes.

Bet, kad viņš sāka runāt… kad viņš sāka stāstīt visu, kas notika, es sāku justies neomulīgi. Likās, ka viņš man ausīs lēja kaut kādas neveiklas, neizteiksmīgas muļķības. Tukša ķecerība! Domājams, ka mans tēvs iesaistījās kaut kādā mafijā, ka viņam draud briesmas un aizbēga. Un viņš mani pameta. Nu ko, mafija man neapdraudēs? Nu tas ir muļķības! Muļķības! Turklāt viņš visus īpašumus nodeva man pilnīgi svešam cilvēkam. Žēl, ka tikai tagad iedomājos, ka būtu vērts piezvanīt mūsu finanšu direktoram un pajautāt viņam par šo Lauvu. Jūs nekad nezināt, kas viņš ir.

Noklausījusies vīrieša stāstu, es atgāzos krēslā, sakrustoju rokas zem krūtīm un pasmaidīju.

– Salokāms, ļoti salokāms. Bet tas ir pilnīgi neticami. Mans tēvs nav tik idiots, lai iesaistītos mafijā. Viņa bizness ir godīgs, viss ir caurspīdīgs. Tas vienkārši nevarēja notikt. Un arī viņš nevarēja visu atstāt kreisajam juristam. Tātad, atvainojiet, bet palaidnība neskaitījās.

Ļevs kādu minūti uzmanīgi skatījās uz mani un tad pēkšņi sāka skaļi, pat izaicinoši smieties. Daži restorāna apmeklētāji to pat pamanīja. Uzreiz bija redzams, ka tas, kas sēdēja manā priekšā, ir sarkankakls. Taču, redzot, ka mana seja nemaz nav mainījusies, advokāts pārstāja smieties.

– Ak, sasodīts! Uzgaidi minūti! Vai jūs to visu tikko nopietni teicāt? Nu, par caurspīdīgu biznesu un tā tālāk? Atvaino, es tikai domāju, ka tu joko… Es nezināju, ka tas ir tik slikti.

– Par ko tu runā?! – es atcirtu. Mana pacietība atkal sāka sasniegt savu loģisko galu.

Advokāts pieliecās pie manis un sāka runāt daudz klusāk. – Nu… kā lai es tev pasaku, lai tevi nešokētu. Tavs tēvs ir miljardieris, mīļā. Šāda nauda nekad netiek pelnīta godīgi un, kā jūs sakāt, caurspīdīgi. Nekad. Es jums to saku kā jurists. Uzticieties pieaugušam vīrietim.

Es noliku rokas uz galda un arī piegāju klāt Ļevam Jurjevičam, pieņemot viņa komunikācijas veidu. Es vispār neticēju nekam, ko viņš teica. Mans tēvs nebija tāds cilvēks. Viņš man vienmēr mācīja, ka nauda ir jāpelna ar savu prātu, ka nevar ne uz vienu paļauties, vēl jo mazāk vērsties pie kreisajiem avotiem. Viņš teica, ka bizness ir sava veida spēle ar saviem noteikumiem. Un tajā uzvar tikai tie, kas ievēro šos noteikumus. Viņš nevarēja man melot. Un viņš jau sen būtu nonācis cietumā, ja nebūtu ievērojis šos principus.

– Vai dzirdi, pieaudzis onkul. Ko tu no manis vēlies?

Vīrietis paraustīja plecus.

– Jā, būtībā, nekas. Mans uzdevums bija tikai konfrontēt jūs ar faktu, informēt jūs, tā sakot. Tas ir viss. Es, protams, esmu iesaistīts jūsu tēva biznesā. Mūsu cilvēciņi jau čaukst. Mēs to nomazgāsim no visa spēka. Ceru, ka viss izdosies. Un viņam vismaz naudas paliks.

Es biju pārsteigts par dzirdēto un nedaudz atspēkojos no sava sarunu biedra.

– K-ko?

Viņš pasmīnēja.

– Ko tu domāji, mīļā? Cilvēku atmazgāšana no netīriem darbiem ir ļoti, ļoti dārga.

Man ir apnicis klausīties šīs muļķības. Es piecēlos un gatavojos iziet no restorāna. Steidzami vajadzēja atcerēties visus savus paziņas, nodibināt kādus sakarus, kādam piezvanīt. Šim haosam bija jābeidzas. Šķiet, ka kāds no manas grupas universitātē bija FSB pulkveža bērns. Vai pat kāds foršāks. Jums būs jāsazinās ar šo mazo cilvēku. Es vienkārši neatstāšu visu šo haosu. Man viss ir jāsaprot un, ja nepieciešams, jāpalīdz tēvam. Galu galā viņš pazuda! Patiesībā tas pazuda! Un es neatstāšu šo stāstu pa kreisi, man pilnīgi svešinieku. Nu man nav!

Levs nometa rēķinus uz galda un sekoja man.

– Atkāpies! – es nobrēcu.

Advokāts atkal pasmaidīja.

– Tātad tu nepadevies no manis. Es eju mājās. Ak, vai tētis tev vēstulē nepateica, ka es tagad dzīvoju pie tevis? Kāda nelaime…

4. nodaļa. “Es tik viegli nepadošos”

Izdzirdot Ļeva Jurjeviča vārdus, es gandrīz paklupu un nokritu uz grīdas. Bet man bija kājās ļoti dārgas augstpapēžu kurpes. Ja es viņus sabojātu?! Šis vīrietis nedomāja ne par vienu, izņemot sevi.

Viņš gāja man garām tā, it kā nekas nebūtu noticis. Es pieskatīju viņu un vairākas reizes pamirkšķināju. Ja viņš jokoja, tad tas bija ļaunākais joks cilvēces vēsturē. Bet izskatās, ka šis idiots nejokoja ar vārdu "vispār".

– Nopietni?! – Es metos viņam pēc.

Ļevs apstājās, pagriezās pret mani ar apmierinātu smaidu un nožēlojami iztaisnoja kaklasaiti, kā to bieži dara sliktie filmu varoņi.

– Pilnīgi nopietni, mīļā.

– Beidz mani tā saukt! – es nobrēcu. Man vairs nebija vienalga, ka mēs joprojām stāvam restorāna vidū. Mana pacietība ir pilnībā beigusies. – Labi, tu konfiscēji sava tēva īpašumus un citas muļķības. Bet šis! Tu… tu neuzdrošinies dzīvot mūsu mājā! Vai tev nav sava?! Varbūt uz turieni jāvelk arī vecmāmiņa, bērni, vecāki un suns?! Vai tu vispār sevi dzirdi?

Ļevs Jurjevičs apmierināti pasmaidīja.

"Es zināju, ka es jums patīku." Jūs gudri nolēmāt mani iepazīt tuvāk… Tā kā jūs esat tik ieinteresēts, es jums pateikšu, ka man nav ne sievas, ne bērnu. Un suņi, starp citu, arī. Es esmu viens pats.

Paldies Dievam! Vismaz viņš nenesīs savus mazuļus. Ejot tuvāk vīrietim, es ieskatījos viņam acīs un caur zobiem nomurmināju:

– Ja tu pārkāpsi manas mājas slieksni, es izsaukšu policiju!

Ļevs Jurjevičs tikai paraustīja plecus.

– Jā, lūdzu. Parādīšu visus dokumentus, mierīgi papļāpāsim un iesim katrs savu ceļu. Un jūs varat arī sodīt par viltus zvanu. Kā maksāsi?

Es sāku saprast, kāpēc daudzi cilvēki ienīst juristus un kāpēc daudzi ienīst juristus. It kā viņi par tevi zinātu visu. It kā viņiem būtu sagatavota atbilde katrai situācijai, katram jūsu teiktajam vārdam. Tas bija pat nedaudz biedējoši.

Bet es biju pārliecināts, ka man tas izdosies. Ka patiesība ir manā pusē. Es netaisījos padoties, lai gan sāku izjust zināmu izmisumu. Es paķēru telefonu no somiņas, bet uzreiz apstājos un paskatījās uz advokātu.

– Savienojiet mani ar manu tēvu! Tūlīt!

Ļevs Jurjevičs tikko pacēla rokas.

– Ak, es nevaru. Vai jūs zināt, kāda ir stāsta viltība, kad cilvēks “guļ zemu”? Fakts ir tāds, ka nav iespējas ar viņu sazināties. Viņš pats izrāpjas ārā, kad tas ir droši.

Es vairs nevarēju izturēt šo sapuvušo sarunu. Pagrūdusi ar plecu Levu Jurjeviču, es devos uz izeju, kad pēkšņi viņš satvēra manu roku un spēcīgi to saspieda.

– Lelle, tagad nopietni. Vienkārši izvairīsimies no muļķībām. Tu sabojāsi savu un tēva dzīvi. Padomā simts reizes, pirms kaut ko dari.

Es to nevarēju izturēt. Pagriezusies, es plati nošūpojos un situ advokātam pļauku, cik vien spēju. Viņš uzreiz mani atlaida, atkāpās un satvēra savu sasitušo vaigu. Es domāju, ka pat es jutu viņas karstumu. Bet tad Ļevs Jurjevičs paskatījās uz mani. Tikai vienu sekundi, īslaicīgi… Ak, man nepatika šis skatiens. Advokāts vairs nesmaidīja un nesmīnēja. Viņa skatiens bija kā savvaļas dzīvnieka skatiens. Likās, ka šis vīrietis tagad gribēja mani nogalināt.

Es vispār nereaģēju. Es lepni pacēlu galvu un izgāju uz ielas, kur mani gaidīja šoferis. Iekāpu mašīnā un palūdzu, lai mani aizved mājās. Tikai tagad sajutu, ka viss ķermenis ir piepildīts ar adrenalīnu. Es biju nikns, izmisis, man bija patiesi bail. Atvēru muti, lai kaut ko pateiktu šoferim, bet atturējos… Kas viņš man ir? Krusttēvs, savedējs, brālis? Viņš man nav neviens. Pēc kalpiem. Un kur garantija, ka viņš vairs nav nolādētā advokāta pusē?

Man bija sajūta, ka man vairs nav draugu. Un vai viņi vispār kādreiz pastāvējuši?

Izņēmusi telefonu, es atvēru čatu ar Iru un Svetu. Nē, man nebija nodoma ļaut viņiem atklāt savas ģimenes noslēpumus. Es devu viņiem uzdevumu noskaidrot, kurš no mūsu grupas tēviem dienēja FSB. Tagad man vienkārši vajadzēja ar viņu konsultēties.

Ļevs Jurjevičs man deva mājienu, ka visas finanses tagad pieder viņam. Es nosūtīju e-pastu mūsu finanšu direktoram, lai to noskaidrotu. Labi, ka manam tēvam bija skaidras naudas krātuve, ko droši zinājām tikai viņš un es. Tā teikt, nauda lietainai dienai. Ja tā, es to izmantošu. Jo, acīmredzot, tā ļoti tumšā diena jau ir pienākusi.

5. nodaļa “Man pašam”

Kamēr braucu mājās, galvā iezagās dažādas domas. Un viens bija briesmīgāks par otru. Viss sākās ar paranoju. Tagad man jau ir aizdomas par savu šoferi, ka viņš ir kopā ar šo Levu Jurjeviču. Varbūt tas izklausījās muļķīgi, bet, no otras puses, man nebija nekādu garantiju vai pierādījumu, ka tas tā nav. Šoferim sekoja visa mana māja, visi, kas tajā strādāja, no dārznieka līdz sulaiņam. No trauku mazgājamās mašīnas līdz ainavu dizainerei. Es pārgāju savā galvā visiem, kas tajā brīdī strādāja mājā, un sapratu, ka nevaru uzticēties nevienam no viņiem. Neviens! Vismaz tāpēc, ka neviens no viņiem mani nebrīdināja par notiekošo. Bet mēs runājam par kalpiem, viņi vienmēr zina vairāk, nekā šķiet. Tāpēc tagad nodevējs man šķita ik uz soļa.

Es turpināju skatīties ārā pa sānu vai aizmugurējiem logiem. Es pārbaudīju, vai man seko. Protams, es nezināju, kā izskatās advokāta automašīna, bet nekad nevar zināt, ko viņš varētu nosūtīt mums sekot. Un tad manā galvā ienāca doma, kas lika man justies slikti…

Un kas… ja nu Ļevs Jurjevičs ar saviem ļaudīm sagrāba viņa tēvu par ķīlnieku, piespieda parakstīt visus nepieciešamos papīrus, visādas ģenerālpilnvaras… Un piespieda rakstīt to idiotisko vēstuli! Varbūt viņi piedraudēja, ka tiks galā arī ar mani. Un, kad tētis darīja visu, ko viņam lika, viņi viņu vienkārši iemeta kaut kādā pagrabā. Vai vēl ļaunāk… Ja nu viņi tiešām viņu nogalinātu?! Galu galā joprojām ir ļoti dīvaini, ka viņš vispār nesazinās, ka atstāja tikai vienu dīvainu vēstuli. Ja viņš pats iegāja ēnā un gulēja zemu, tad kāpēc viņš nepaņēma mani sev līdzi? Galu galā patiesībā es paliku pilnīgi viens, varētu teikt, briesmās.

Manam tēvam bija vesela miesassargu grupa, bet Ļevs un viņa ļaudis varēja viņus uzpirkt un pārvilināt savā pusē. Vai varbūt miesassargi sākotnēji bija viltoti?

Jo vairāk domāju, jo sliktāk jutos. Lūk, patiesas skumjas no prāta! Un nebija ar ko konsultēties, nebija kam lūgt padomu, nebija pie kā vērsties pēc palīdzības… Man pat nebija sava jurista, kas pārbaudītu visu papīru un darījumu īstumu!

Kad atgriezos mājās, Ļeva Jurjeviča vēl nebija. Kalpones un sulainis zvērēja un zvērēja, ka neko nezina un nepazīst nevienu Leo. Es viņiem ticēju. Vai arī izlikās, ka tam tic. Prātā pazibēja doma, ka varētu nomainīt slēdzenes un signalizācijas kodu, lai advokāts neiekļūtu mājā. Bet, acīmredzot, šāds sīkums viņu neapturēs. Par mana tēva naudu viņš varēja viegli nopirkt tanku un tomēr nokļūt šeit.

Es viņam teicu, lai viņš man pasaka, kad šis idiots ieradīsies, pēc tam es devos uz sava tēva biroju un ieslēdzos tur. Es nolēmu savākt un paslēpt visu svarīgo, ko varēju atrast. Un tajā pašā laikā kaut ko pārbaudīt. Es šķiroju papīru pēc papīra, noliekot malā tos, kas man šķita visnozīmīgākie. Pēkšņi es kaut ko pamanīju… Man bija taisnība! Savu emociju dēļ pat ar plaukstu atsitu pret galdu.

"Ak, tu kuce…" es čukstēju zem deguna.

Šeit manā priekšā ir viens juridiski apliecināts dokuments, otrs, trešais… Un Ļeva Jurjeviča vārds nekur nav atrodams! Pat tuvu! Man bija taisnība, ka nebiju dzirdējis tādu vārdu. Mūsu ģimenes juriste patiesībā bija sieviete, kāda Anna Vladimirovna Krjaževa. Ar viņu arī vajadzēja sazināties.

Papīru šķirošanas procesā mūsu finanšu direktors man beidzot atzvanīja. Viņš apstiprināja, ka tiesību un finanšu nodošana patiešām ir veikta. Viņš gan norādīja, ka viņš pats nav bijis klāt visos šajos darījumos. Taču finanšu direktors tajos nesaskatīja neko pretlikumīgu. Viņš man arī pastāstīja, ka mūsu advokāti Annu Vladimirovnu mans tēvs atlaida nedēļu pirms notikušā. Kur tagad atrodas mans tēvs, finanšu direktors nezināja. Vai arī izlikās, ka nezina. Nu vismaz kaut ko uzzināju.

Pēc kāda laika Ira man piezvanīja.

– ES uzzināju! – viņa svinīgi teica.

Es nogurusi nobolīju acis, man šobrīd nebija laika šarādēm.

– Ko tu uzzināji? – aizkaitināti jautāju, turot telefonu ar plecu.

– Nu, par FSB virsnieku, jūs jautājat.

Es sāku un gandrīz nometu telefonu.

– Tātad, no šīs vietas sīkāk.

– Romas Plotkina tēvs dien FSB.

Es pārdomāju… Roma Plotkins… Roma Plotkins… Vai tiešām mūsu grupā bija tāds cilvēks? Es vispār neatceros.

– Lieliski. Iedod man viņa telefona numuru.

– Kam?

Es sakniebu lūpas un skaļi norūcu.

– Ira! Neesiet stulbi! Romas Plotkina tālruņa numurs! Man steidzami jāsazinās ar viņu!

Draugs pazuda. – Vai ar tevi kaut kas notika?..

– Nav tava darīšana! Nekavējoties atstājiet savu numuru!

Ar šiem vārdiem es nomira.

Dažu minūšu laikā es runāju ar Romu un pēc tam ar viņa tēvu. Pēdējais, izdzirdējis manu uzvārdu, nolēma man izdarīt izņēmumu, atlikt pāris lietas un uzaicināja mani tieši tagad uz savu biroju. Tas bija tas, kas mums bija vajadzīgs!

Ātri noslēpu visus svarīgos dokumentus un tad izgāju no mājas. Nolēmu nesekot un neņemt šoferi, lai viņš neko nezinātu. Es aizgāju no mājas un izsaucu taksi. Es jutos kā tikai krimināldetektīva varone.

Tomēr man nebija lemts nokļūt FSB birojā. Jau pie pagrieziena taksometrs pēkšņi apstājās un izslēdza dzinēju. Es saraucu pieri.

– Sveiki! Kādi triki?

Pēkšņi manas durvis atvērās un mašīnā ieskatījās liels plikpauriņš ar rētām uz sejas.

"Ejiet ārā," viņš pavēlēja, "mums ir saruna."

6. nodaļa. “Lietas ir šādas”

Ieraugot dīvaino vīrieti, es neviļus pasmaidīju. Interesanti, vai viņi viņus kaut kur speciāli vervē? Tikko kādā mājaslapā redzu vakanci: vajadzīgs milzīgs, plikpauris, baiss vīrietis ādas jakā. Apšaubāma pagātne un rētas ir obligātas.

Tad lēnām pievērsu skatienu taksometra vadītājam. Viņš neskatījās uz mani, viņš skatījās uz priekšu, cieši satverot stūri. Tas bija tā, it kā viņš izlemtu, vai steigties ārā vai nedarīt neko. Interesanti, vai viņš ir tik iebiedēts, jo tika uzpirkts un ir īsts taksists, vai tomēr viņš ir nevietā kazaks, tikai jauns šajā kriminālajā koncernā?

Es vēl nesteidzos izkļūt, nolēmu pamēģināt aizturēt laiku. Tiesa, es īsti nesapratu, kā tas varētu man palīdzēt. Esmu iesprostota. Un es iedziļinājos tajā. Un šķita, ka šie frīki to gaidīja. Galu galā, ja es būtu devies kopā ar savu šoferi, nekas no tā nebūtu noticis. Var būt…

Es paskatījos apkārt ar acs kaktiņu. Nav kur skriet. Nav jēgas kliegt. Bet es nemaz negribēju pakļauties apšaubāmiem tipiem. Šī nav gangsteru filma par deviņdesmitajiem gadiem!

– Meitiņ, tu esi kurla? – jautāja dīvainais vīrietis. Nez kāpēc viņš man ļoti atgādināja cūku. – Ej ārā, es saku.

Es uzsitu ar pirkstiem pa somiņu, izlikdamies par īgnumu. Patiesībā es jau jutos neomulīgi par šo situāciju.

– Vai jūs zināt, ka es došos uz FSB? Vai jūs nebaidāties, ka viņi mani pietrūks, ja es nenākšu? – noskaidroju.

Vīrietis uzmeta seju. Acīmredzot viņam netika dotas instrukcijas, kā ar mani veidot dialogu. Vai varbūt tas bija tikai viņš pats, jo šī dīvainā tipa seja nebija inteliģences noslogota.

– Par ko tu runā? – viņš vēlreiz jautāja.

Es gribēju atbildēt, bet nebija laika. Vīrietis izdvesa dīvainu skaņu, vairāk pēc rūciena, pēc kuras viņš ar spēku satvēra mani aiz pleca un vilka ārā. Es pat kliedzu no sāpēm. Bija dzirdama dīvaina skaņa. Taksists nekavējoties pacēlās, pat nepapūlēdamies aizvērt aizmugurējās durvis. Kāda reakcija!

Tikai tagad pamanīju, ka nedaudz tālāk stāv liela melna mašīna ar pilnu tonējumu. Kārtējā klišeja no gangsteru klasikas.

– Tur! – vīrietis iesaucās un pastūma mani uz mašīnas pusi. Gandrīz nokritu zemē, bet izdevās noturēt līdzsvaru.

Nebija kur iet. Mums būs jāspēlē viņu spēle. Ceru, ka palikšu dzīva… Lēnām devos uz mašīnu, un mans eskorts uzreiz atvēra durvis un iegrūda mani iekšā kā kartupeļu maisu. Iekšā sēdošie pauda neapmierinātību ar to, ka viss notiekot pārāk lēni, pēc kā mašīna sākusi kustēties.

Pēkšņi man iezvanījās telefons. Izņēmu no kabatas, bet cūkai līdzīgais kaimiņš to uzreiz izrāva, izslēdza un iebāza kabatā. Agrāk es būtu kliedzis kā traks par šādu uzliesmojumu. Taču daudzas lietas man teica, ka tagad labāk klusēt. Biju domājusi, ka varētu mēģināt izlēkt no mašīnas, kamēr tā brauc, taču vadītājs jau iepriekš bija nobloķējis visas durvis. Slazds! Ak, tēt, kur tu esi, kad esi vajadzīgs?..

Rezultātā mēs nebraucām ilgi, burtiski piecpadsmit minūtes, līdz nonācām dīvainā tuksnesī. Tas mani pārsteidza un nobiedēja vēl vairāk. Es domāju, ka, tā kā mēs runājam par gangsteru filmu, viņi mani aizvedīs uz savrupmāju, kur man būs sarunas ar cienījamu vīrieti, kurš dzer viskiju un smēķē cigāru. Un tuksnesis… tuksnesis ir slikta, ļoti slikta zīme.

Mašīna apstājās, vadītājs izslēdza dzinēju, un viņa kaimiņš pagriezās pret mani.

– Lietas ir sekojošas. Tagad mēs atdosim jūsu tālruni, un jūs varat piezvanīt savam tētim. Tā un tā, tētiņ, baigie puiši mani paņēma, grib nogalināt, steidzami kaut kur pārskaitīt tādu un tādu summu. Varbūt šis vecais celms tādā veidā sazināsies.

Es pacēlu uzaci.

– Zini, tev ir lielisks plāns… Nē, tiešām, tas ir vienkārši lieliski. Tik pārdomāti un vispārēji. Bet ir viens "bet".

– Kādu citu “bet”? – šoferis ķērca.

Es paraustīju plecus.

– Mans tēvs šodien pazuda. Man pašam nav ne jausmas, kur viņš atrodas. Viņa tālrunis atrodas ārpus uztveršanas zonas.

Mans kaimiņš atkal norūca. Viņš izrāva no kabatas nazi un piespieda to man pie rīkles.

– Beidz mums stāstīt pasakas! Jūsu tēvs mums ir parādā kārtīgu summu, un mēs plānojam to iekasēt šodien. Ar jebkādiem līdzekļiem.

Es gribēju atbildēt, bet nebija laika. Pēkšņi sāka atskanēt šausmīgas skaņas. es kliedzu. Cūka mani atlaida, un es uzreiz nokritu uz mašīnas grīdas. Tikai tagad es sapratu, ka viņi šauj uz mums. Es neticēju, ka tas viss notiek patiesībā. Bandīti sāka vilkt ieročus, slēpjoties zem paneļa.

Viss, ko es varēju darīt, bija kliegt. Kliedz no visa spēka. Es nemaz negaidīju, ka būšu spējīgs uz to. Mani nolaupītāji mēģināja atšaut, bet līdz šim nekas nebija izdevies. Bet tas viss bija pa īstam! Filma jau sen beigusies! Un kāds varēja nomirt arī pa īstam. Ieskaitot mani! Un kad mana dzīve pārvērtās par to?!

Pēkšņi manā pusē atvērās durvis. Kāds satvēra manu roku un izvilka ārā. Cūka mēģināja mani apturēt, bet nespēja. Paskatījos uz augšu un ieraudzīju sev priekšā… Lauvu! Tas pats jurists! Brīvajā rokā viņš turēja pistoli.

"Nu, lūk, skaistule," viņš pasmīnēja. "Bet tagad jūs esat trāpījis… lielu laiku." Es baidos, ka tu man nekad neatmaksāsi.

7. nodaļa. “Drīz jūs visu sapratīsit”

Man nepatika asa sižeta filmas. Man tas nemaz nepatika. Es redzēju dažus no viņiem, bet joprojām nesapratu, kas ir viņu triks. Galu galā visbiežāk nav nekādas nozīmes, nav nopietnas ziņas, nav īstu emociju. Tur vispār nekā nav! Un ko lai saka par kaujas ainām…pilnīga blēdība! Tur esošie varoņi vienmēr pārzina visu veidu cīņas mākslas, prot izmantot jebkuru ieroci un var izsist vāverei acis tūkstošiem kilometru attālumā. Īsāk sakot, viss ir pilnīgi nedabiski.

Vienmēr sapratu, ka īstas kāršu atklāšanas dzīvē izskatās pavisam savādāk. Un es nekļūdījos. Lai gan, protams, es nemaz negribēju iesaistīties kāršu izspēlē. Bet šķiet, ka mana vēlme tagad netiks ņemta vērā. Bet es pie tā neesmu pieradis.

Kamēr dīvainie vīrieši, varētu teikt, mani mocīja, man izdevās pamanīt dažādas domas manā galvā. Bet galvenais bija: "Ko viņi darīs tālāk?" Es neticēju, ka mans tēvs varētu kādam kaut ko būt parādā. Īpaši tādiem neliešiem. Visticamāk, tā bija nolaupīšana par izpirkuma maksu. Tētis vienmēr baidījās no šādiem stāstiem, tāpēc es nekur negāju viena. Nu vienreiz devos sasodītā jurista dēļ un rezultāti bija acīmredzami. Un tagad es uztraucos par to, ko nolaupītāji ar mani darīs. Vai viņi nosūtīs tēvam pirkstu? Vai viņi tevi pārspēs? Vai viņi tevi kaut kur ieslēgs? Viena ideja ir sarežģītāka par otru. Bet smieklīgākais ir tas, ka es vēl nebiju nobijies. Tas ir, ne tādā apjomā, kā tam vajadzēja būt. Laikam dabūju no tēva… Arī viņš baidījās reti, tāpēc arī sasniedza tādus augstumus. Lai gan šī īpašība ne vienmēr nāk jūsu rokās un dažkārt var jūs pat sabojāt…

Bet, kad sākās apšaude… tad manī kaut kas atvērās, jo man bija patiesi bail. Kā nekad manā dzīvē. Un tieši tad es sapratu, kā kāršu atklāšanas filmas mums melo. Viss apkārt kļuva par vienu nepārtrauktu haosu. Tas nav tāpat kā pieņemt smagus lēmumus un saspiest visus pa kreisi un pa labi, dažreiz jūs aizmirstat elpot! ES aizmirsu.

Nokritusi, varēju tikai sirdi plosoši kliegt, jo neko nesapratu. Kas notiek, kurš šauj, kurš ir slikts un kurš labs. Un, galvenais, kāda ir mana loma šajā situācijā. Vai viņi grib mani tagad nogalināt?

Kad atvērās pasažiera durvis un Ļevs nostājās manā priekšā, uz sekundi es viņu ieraudzīju… ļaunā briesmoņa lomā. Man šķita, ka viņš mērķēs un mani nogalinās. Tas ir, viņš man nešķita kā Supermens. Un tas nekad neparādīsies.

Bet, kad viņš mani izvilka no mašīnas, mana dvēsele uz mirkli jutās vieglāka. Uz brīdi es ticēju, ka varu būt drošībā. Vismaz relatīvā nozīmē. Tomēr Leva vārdi man lika saprast, ka dīvaini vīrieši varētu būt mazākais no diviem ļaunumiem.

Es tik ļoti “atjēdzos” no advokāta nekaunības, ka gribēju viņam atbildēt, bet nevarēju. Šaušana nav beigusies! Divās asās kustībās Levs mani iestūma aiz džipa, kurā viņš ieradās, un pats devās atpakaļ uz pretinieku mašīnu. Tikai tagad redzēju, ka ar advokātu bija vēl divi. Interesanti, kur viņš prot šaut? Vai arī Juridiskajā fakultātē ir ieviestas jaunas obligātās disciplīnas?

Tikai tagad es jutu, cik ātri manas krūtis slīgst un ka nevarēju nomierināt elpošanu. Biju gatava redzēt ļaunāko… Bet man paveicās. Vai arī maniem nolaupītājiem paveicās. Viņi ātri saprata, ka cīņa būs nevienlīdzīga un nav jēgas tai samierināties, tāpēc nospieda gāzi un pameta notikuma vietu.

Ļeva draugi sāka garšīgi lamāties. Acīmredzot viņi joprojām gribēja pabeigt iesākto. Es piecēlos un noslaucos putekļus. Varu iedomāties, cik šausmīgi es tagad izskatījos. Ļevs pārliecinoši atgriezās pie manis, satvēra mani aiz elkoņa un iegrūda mašīnā.

– Esi uzmanīgs, idiot! – es kliedzu.

– Aizveries! – advokāts atbildēja. – Es izglābu tavu dzīvību, aita!

– Vai es esmu aita?!

Es pagriezu roku, lai trāpītu nekaunīgajam vīrietim, bet tad… viņš izvilka pistoli un norādīja uz mani. Man uzreiz nelikās spert.

– Apsēdies. V. Ķerra. – Ļevs pavēlēja.

Un, iespējams, pirmo reizi mūžā es klausījos kādu, kas man bija dziļi nepatīkams. Es pamāju ar galvu un paklausīgi iekāpu iekšā. Džipā iekāpa arī mani jaunie ceļabiedri, un mēs braucām prom.

Mūs ar Levu izsēdināja pie manas mājas, pēc kā džips aizbrauca nezināmā virzienā. Lauva atkal satvēra mani aiz elkoņa un ievilka mājā. Tagad biju elastīgāks un nemaz nepretojos. Viņš ievilka mani tēva kabinetā, nosēdināja uz dīvāna un aizslēdza durvis. Viņš apsēdās sava tēva krēslā un spici nolika pistoli uz galda.

– Klausies, skaistule, tu nešķiet blondīne, bet tev ir vistas smadzenes, godīgi sakot.

Es nedroši nošņācu.

– Vai jums to visu mācīja tiesību akadēmijā?

– Vai mans diploms tevi traucē? Es tev to parādīšu. Bet tavs stulbums mani uztrauc. Es tev visu labi izskaidroju. Vai arī jums tas nav labi? Kāpēc pie velna jūs nokļuvāt FSB? Es pacēlu uzacis.

– No kurienes tu esi?..

– No kamieļa. Jūs tiešām nesaprotat situācijas nopietnību un bīstamību. Kā redzat, mēs šeit nespēlējamies ar lellēm.

Es dziļi ievilku elpu un izelpoju.

– Tas esi tu? Jūs nogalinājāt manu tēvu un tagad veidojat visu šovu?

Ļevs pamāja ar galvu.

"Ja vecais vīrs būtu nogalināts, jūs būtu pirmais, kas par to uzzinātu." Tad pilsēta to uzzinātu. Un tas sāksies… Viņš ir dzīvs un vesels. Viņš izlemj jautājumus un ir uzdevis man palīdzēt atrisināt dažus no tiem šeit, un tajā pašā laikā sekot līdzi jums.

Es nedaudz novērsos.

– Es neticu nevienam vārdam.

Advokāts iesmējās.

"Es saprotu, un es patiesi gribēju dot jums iespēju." Ne šādā veidā. Es tev to iedevu. Iespēja būt labai un paklausīgai meitenei. Tu to saskrūvēji. Jūs nevarat iedomāties, cik grūti jums būs tagad ar mani vienoties.

Es pagriezos pret sarunu biedru.

– Par ko tu vēl runā?

Ļevs nolaizīja lūpas un paskatījās uz mani it kā… it kā es būtu gaļas gabals.

– Drīz tu visu sapratīsi.

8. nodaļa. “Problēmas tikai sākas”

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «Литрес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на Литрес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.