Edgars Auziņš
Īpaši. Ceļš uz izcilību

Prologs

Dziļa nakts. Milzīgā laboratorijas ēka bija pamesta un ļoti klusa.

Tieši tajā brīdī iekšā ienāca svešinieks tumšā sporta kreklā. Viņš rīkojās uzmanīgi, gāja lēnām, nepārtraukti skatīdamies apkārt. Varētu domāt, ka viņš baidījās.

Bet puisis neapstājas un tuvojas zāļu kastītēm. Viņš paņem no pleca lielu tumšu somu un izņem no tās parastu kastīti, tādu pašu kā pārējās. Izdara vienu aizstāšanu un aiziet.

Puisis izskrēja no ēkas un iekāpa mazā automašīnā bez numura zīmēm. Viņš palika nepamanīts, jo uz pāris minūtēm izslēdza visas kameras. Tā tiks uzskatīta par tehnisku problēmu, un tā netiks atrasta.

Un viņi neatzīs viņa plānus.

Bet tas viss ir liktenis, lemts no paša sākuma. Šiem cilvēkiem ir jākļūst par tiem, kas viņi kļūs. Mums jāglābj cilvēce, jāpadara pasaule labāka. Ir jābūt "tādiem" cilvēkiem.

Tikai viņš baidās, ka viņi varētu iet citu ceļu – kļūt ļauni, kas tikai pasliktinās situāciju, un visi cietīs…

Taču tajā pašā laikā puisis saprot, ka Adamanta nevarēja kļūdīties. Viņas prognozes piepildījās ļoti bieži, kas bija ļoti biedējoši.

Tāpēc puisis atviegloti izdvesa, cieši satvēra automašīnas stūri un nospieda gāzi. Ir pienācis laiks atgriezties mājās, Ada noteikti viņu ir gaidījusi.

Viņam bija taisnība, meitene sēdēja pie galda un nervozi klabināja ar pirkstiem. ES biju noraizējies.

Tiklīdz pieklauvēja pie ārdurvīm, viņa pielēca un metās pretī puisim.

– Džordž, kas pie velna tev tik ilgi prasīja? – viņa bargi jautā.

– Nomierinies lūdzu. Bija tikai problēmas ar drošības sistēmu, es nevarēju atrast paroli.

– ES to zināju. Es redzēju, saproti! Es redzēju, kā tu kriti panikā, kā viņi tevi gandrīz pamanīja. Dievs… viņi būtu tevi ielikuši cietumā!

– Ada, esi kluss, nevajag krist panikā. Jūs zināt, ka tas ir nepieciešams, bez šīm zālēm cilvēki var nekļūt paši par sevi,” puisis sāka mierināt.

Bet meitene jau raudāja, viņa apskāva Džordžu un ierakusi seju viņa plecā.

"Es redzēju kaut ko citu," viņa klusi teica.

Puisis saspringa.

– Un kas?

– Tāds bija mans liktenis. Pirmo reizi redzēju, kas mani sagaida. Un jūs.

– Pastāsti.

– Džordžij, es biju stāvoklī un miršu…

Puisis atrāvās no viņas un pārsteigts ieskatījās viņai acīs.

"Vai tu biji stāvoklī… no manis?"

– Jā.

Viņš bija pārsteigts un nezināja, ko teikt. Viņa pasaule apgriezās kājām gaisā.

– Vai mēs varam kaut kā to novērst? – jautāja Džordžs.

– Tikai tad, ja neesam kopā. Bet mēs abi zinām, ka tas nav iespējams.

1. nodaļa. Kūpera burvju vitamīni

"Šis ir vēsturisks brīdis, Raisa kungs." Mēs esam strādājuši pie tā piecus gadus, un tagad mēs stāvam gatavā produkta priekšā, kas aptieku plauktos nonāks tikai pēc stundas,” ar svarīgu skatienu saka Dr. Stendlers.

Raiss iesmejas un izņem no kabatas cigareti. Šodien viņš vēlas smēķēt bez pārtraukuma, viņam ir slikta sajūta. Būtu vērts apturēt zāļu sūtījumu, bet ko viņš visiem teiks? Kāda ir viņa paranoja? Tāpēc viņš vienkārši stāv klusi malā un izsmēķē savu sesto cigareti divu stundu laikā.

– Rīs, vai tu esi laimīgs? – Stendlers nevar nomierināties.

"Ļoti," viņš atbild, pagriežas un iziet no istabas.

Stendlers, iespējams, pamanīja viņa sajūsmu, taču uzskatīja, ka tas kaitina viņa gaidāmās pasaules slavas dēļ. Arī viņš cer uz daļu Kūpera Raisa peļņas. Ar summu, kas paliek, viņam pietiks. Rīss ir miljardieris un no zaudētajiem tūkstošiem nekas slikts nenotiks. Viņš par to bija simtprocentīgi pārliecināts.

Kūpers iegāja savā kabinetā un aizslēdza durvis. Kaut kas noteikti notiks, jo viņš nekad agrāk tā nav juties. Viņš apsēdās uz sava tumšā koka rakstāmgalda malas un izņēma no atvilktnes pudeli viskija. Rīss to saglabāja lielajai dienai, viņš parasti nedzer vispār. Alkohols aptumšo prātu un apgrūtina koncentrēšanos. Un viņam vienmēr jābūt piesardzīgam, jo viņš nezina, kurā brīdī viņa spožajā prātā ienāks nākamā zāļu formula.

Vīrietis paņem no galda kastīti ar savu izgudrojumu un izņem vienu tableti. Viņam tas ir jāpārbauda uz sevi, jo viņš to sūta masām. Protams, drošības testi jau ir veikti vairāk nekā vienu reizi. Tāpēc Kūpers drosmīgi ieliek mutē savu vitamīnu un mazgā to ar viskiju. Viņš negaida, ka sajutīs nekādas izmaiņas, jo tā ir tikai alerģiju nomācoša tablete.

Siltums izplatās pa visu ķermeni, un alkohols sāk ietekmēt Kūpera ķermeni. Šodien viņš kļūs slavens, šodien viņa zāles liks slampāt. Viņš par to ir pārliecināts. Tāpat arī Stendlers.

* * *

– Raisa kungs, vai varat sniegt man īsu interviju? – jautāja jauna meitene ar šoku baltiem matiem.

"Labi, iesim uz manu biroju," Kūpers piekrita.

Kopumā viņam nepatīk atbildēt uz muļķīgiem žurnālistu jautājumiem, bet tagad viņš gribēja atstāt labu iespaidu un izraisīt interesi par savu personu. Galu galā šī ir lieliska reklāma.

Viņi iegāja Kūpera Raisa mazajā birojā un apsēdās pie galda. Meitene, kurai izskatījās ne vairāk kā divdesmit piecus gadus veca, izņēma no somas lielu piezīmju grāmatiņu un ielika to klēpī. Viņa bija noraizējusies, bet Kūpera dvēsele bija pārsteidzoši mierīga. Viņš neko nejuta.

"Rīsa kungs…" meitene iesāka, bet viņš viņu pārtrauca:

– Vienkārši Kūpers. Man nepatīk, ka mani uzrunā formāli.

Viņa pamāja ar galvu un viegli pasmaidīja.

"Mani sauc Islijs Krūzs, esmu no laikraksta Big Day, un es vēlētos jums uzdot dažus jautājumus par jaunajiem vitamīniem.

"Lūdzu, es esmu gatavs atbildēt," Kūpers sacīja un atliecās uz mīkstā krēsla, saliekot rokas uz krūtīm.

– Pirmkārt, kā radās ideja radīt šos vitamīnus? Vai jūs pats ciešat no alerģijām?

Viņš kādu brīdi domāja, bet zināja, ko atbildēt. Patiesība, ko visi gaida.

– Ideja, tāpat kā recepte, radās spontāni. Un nē, man nav alerģijas.

"Labi, ļoti labi," Aili atbildēja un kaut ko pierakstīja savā piezīmju grāmatiņā.

– Kas ir labs, vai drīkstu jautāt?

– Protams tu vari. Es tikai zinu, kas ir alerģijas no pirmavotiem. Es ar to slimoju kopš bērnības, un ziniet, es nevienam nenovēlu ar to saskarties.

Kūpers pārsteigts paskatījās uz trauslo, glīto meiteni. Viņa ir tik maiga, gracioza un tajā pašā laikā noslēpumaina.

– Es jūtu jums līdzi, Krūzas jaunkundze, vai esat mēģinājuši manus vitamīnus? Varbūt viņi varētu jums palīdzēt.

Meitene negatīvi pamāja ar galvu. Viņa neuzticas šīm bezjēdzīgajām tabletēm. Viņš tam nemaz netic. Tāpat Kūpers. Viņai šķiet, ka viņš ir slidens, antisociāls un nedaudz traks.

– Es neesmu eksperimentu cienītājs. "Man labāk patīk lietot pārbaudītas zāles," Aili atbildēja un neizpratnē skraidīja acis pa omulīgo kabinetu.

Viņa izpētīja visu līdz sīkākajām detaļām, pat ieraudzīja skapī nelīdzenu mapi, un viņā uzreiz pamodās ellišķīgs perfekcionisms. Viņa ienīda šo rakstura īpašību.

– Iesaku tās izmēģināt, nenožēlosit. "Es varu jums dot kastīti bez maksas," Raiss piedāvā un izņem no atvilktnes jaunu tablešu kasti.

Aili acīs iemirdzējās sajūsma. Tik dārgus vitamīnus viņai piedāvāja par velti, bet viņa tos nekad neatļautu, jo strādā par vienkāršu žurnālisti, un ar algu par tādiem pirkumiem var tikai sapņot. Meitene vilcinājās, viņai bija neērti lietot šos vitamīnus. Bet, sasodīts, tos viņai dāvina pats veidotājs, pats Kūpers Raiss. Rezultātā Ailijas rokās nonāca kaste. Viņa uzmanīgi atvēra vāku un izņēma vienu baltu, iegarenu tableti. Kūpers pasniedza viņai glāzi ūdens un pasmaidīja. Viņš arī bija ieinteresēts redzēt, kā Aili lietos tableti. Un viņš saprata, ka izdarījis labu lietu, jo uzreiz bija redzams, ka meitenei nav naudas.

Aili iedzēra tableti un neko nejuta. Tā tam ir jābūt. Uz redzēšanos.

* * *

– Rīs, tu vienkārši esi ģēnijs savā jomā! – kāds nepazīstams puisis kādā vakarā Kūperu slavēja par vitamīnu izdalīšanos.

– Paldies, bet tu pārspīlē.

"Mani sauc Rens Trests, es esmu kolekcionārs," puisis iepazīstināja ar sevi.

– Vai jūs vācat tabletes?

Rens iesmējās.

– Nē, par ko tu runā! Mana aizraušanās ir monētas.

– Tātad jūs esat numismāts?

"Jā, mani tas interesē kopš bērnības," sacīja Trests un iedzēra malku ūdens no glāzes.

Viņu ļoti interesēja tikšanās ar Kūperu. Viņš jau ilgu laiku bija dedzīgs fans un sekoja visiem izgudrojumiem. Un, kad viņi pieskārās viņa sāpīgajai tēmai – alerģijām, Rens nekavējoties steidzās uz aptieku un nopirka pāris vitamīnu iepakojumus. Viņš gribēja beidzot justies veselam un neniezēt, ja ēdīs apelsīnus.

– Un ko šajā vakarā dara kolekcionārs? – Kūpers jautāja.

"Man ir alerģija, es nolēmu izmēģināt jūsu brīnumaino vitamīnus," Ren atbildēja.

Rīss pasmaidīja. Šodien viņam tiek pievērsta liela uzmanība, viņš pat ir pārstājis izjust diskomfortu kā agrāk. Pierod.

– Tātad tu jau esi tos izmēģinājis?

– Nē, es nolēmu to darīt jūsu priekšā. Ceru, ka neiebilsti?

"Man ir tas gods skatīties, kā jūs glābjat sevi no alerģijām."

Rens pasmaidīja un izņēma no jakas kabatas tableti. Viss viņā saspiedās bumbā, un viņš juta adrenalīna pieplūdumu asinīs. Viņš ļoti baidījās. Kas? Un tas, ka šie vitamīni viņam var nepalīdzēt.

Puisis nomazgāja tableti ar ūdeni un priecīgi skatījās uz Kūperu, kurš bija neticami laimīgs. Arī Rens neko nejuta.

* * *

Divi smejoši pusaudži izskrēja no aptiekas ēkas un aizskrēja ap stūri. Tur viņi apstājās, lai atvilktu elpu un uzkrātu spēkus tālākai skriešanai.

– Dievs, Dāvij, tu mani drīz ar tādiem piedzīvojumiem iedzīsi zārkā! – tumšmatainā tievā meitene smejoties saka. Viņa stāv ar muguru pret mājas sienu un cenšas normalizēt elpošanu. Viņas mati bija izspūruši un ar tādiem matiem viņa izskatījās ļoti jocīgi.

Dāvijs pasmaidīja un izņēma no kabatas kastīti ar vitamīniem. Viņš priecājās, ka plāns izdevies.

"Mīļā, es drīz kļūšu vesela," puisis saka un sakrata paciņu viņas acu priekšā. Meitene samiedz acis, mēģinot paskatīties uz vārdu, bet ātri padodas, jo viņai ir vienalga. Tā nav viņa, kas tos pieņems.

– Vai esat pārliecināts, ka viņi palīdzēs?

– Nē. Bet es esmu gatavs eksperimentēt.

Puisis atver kastītes vāku un izņem divas tabletes. Viņš tos virpina rokās un smejas. Tie izskatās normāli priekš tik foršām zālēm. Dāvijs iemet tos mutē un norij. Viņš nebaidās, ne no kā nebaidās.

– Vai jūs tiešām varētu izdzert divus no tiem? Vai esat izlasījis instrukcijas? – meitene uztraucas.

– Žanet, tev nevajag būt tādai gļēvai, viena papildu tablete to nepasliktinās, es apsolu.

Dāvijs apskauj savu pavadoni, nogludina viņas izspūrušos matus un noskūpsta viņas kuplās lūpas. Žanetai vēderā plīvo tauriņi, viņa uz minūti kļūst viegla kā spalva… Deivijs atraujas no viņas un apmierināti pasmaida. Viņam ir kaut kāds grandiozs plāns. Patiesībā viņam tas vienmēr ir.

"Tātad, Dāvij, mums jāizlemj, kur šonakt nakšņosim," Žaneta noraizējusies sacīja.

Puisis nobola acis un sāk domāt. Viņš ir viņu dueta smadzenes.

– Iesaku doties uz pamestu pludmali. Laiks jau ir silts un varam tur pārnakšņot.

Žaneta par to domāja, viņa izsvēra plusus un mīnusus. Bet kā gan var pretoties šī puiša piedāvājumam? Viņa apstiprinoši pamāj, un Deivijs satver viņas roku. Viņi ātri aiziet līdz autobusa pieturai, pa ceļam rēķinot, vai viņiem pietiek naudas.

Divdesmit minūšu laikā pusaudži izkāpj no autobusa un dodas lejā uz neapdzīvotu pludmali. Nelieli Mičiganas ezera viļņi sitās krastā, tālumā sarkanā saule noriet aiz apvāršņa… Deivijs skatās laimīgās Žanetes acīs, un viņi skrien uz ūdeni cik vien ātri var, nometuši mugursomas un noguruši. drēbes pa ceļam. Viņi ienirst aukstā, dzidrajā ezera ūdenī un nopeld pāris metrus. Ķermeni caururbj simtiem adatu – ūdens vēl diezgan auksts. Protams, ārā ir tikai pavasara vidus. Dāvijs iznāca pirmais un sāka meklēt meiteni ar acīm. Viņas galva parādījās pāris metru attālumā no puiša, un viņš piepeldēja viņai klāt. Deivijs cieši apskāva nosalušo Žaneti un piespieda viņu sev klāt, cenšoties sasildīt ar atlikušo siltumu. Viņa trīcēja it kā no drudža. Viņas zobi klabēja no aukstuma, bet viņa smaidīja sirsnīgāko smaidu pasaulē. Tāpat arī Dāvijs.

Žaneta izdarīja izvēli. Neviens viņai nepiespieda pamest skolu, pamest mājas un klīst pa pilsētām. Pati meitene nolēma kļūt par brīvu putnu, nebūt atkarīga no citiem un dzīvot pēc saviem noteikumiem. Dāvijs vienmēr bija viņai blakus, pat visgrūtākajos dzīves brīžos. Tāda patiesībā ir viņas ģimene, nevis viņas māte un tēvs ir narkomāni.

Puisis un meitene no ūdens izkāpa tikai tad, kad bija tik ļoti nosaluši, ka neizturēja. Dāvijs savu jaku atdeva Žanetai, bet pats palika sporta kreklā, kuru tieši vakar nozaga no veikala. Viņi uzklāja paklāju uz smiltīm un apsēdās uz tā. Šodien ir pilnmēness, viņi zināja, ka viņus sagaida pasakaina nakts.

Deivijs uz minūti devās prom, lai paņemtu zarus ugunij. Viņš kļūdījās par silto laiku. Kāds muļķis ir šis puisis. Viņš sev nepiedos, ja viņa saslims. Ātri savācis sausos zarus, viņš atgriezās pie Žanetes, kura sēdēja, pabāzusi kājas zem viņas, un kaut ko rakstīja savā dienasgrāmatā. Dāvijam ir stingri aizliegts tur skatīties. Un viņš īsti negribēja. Pusaudzis aizdedzināja uguni kā īsts profesionālis. Izdzīvošanas ziņā viņš vienmēr ir augšgalā.

Uguns patīkami sildīja viņu ķermeni. Dāvijs skatījās uz liesmām, nenovērsdams skatienu. Viņš mīlēja uguni un uzskatīja to par savu elementu. Meitene viņam devusi iesauku Fēnikss, bet pati Žanete vairāk mīlēja ūdeni, tāpēc viņu sauca par Nāru. Tā divi pretēji elementi spēja mīlēt viens otru.

Arī Dāvijs šovakar neko nejuta. No rīta viņu gaidīja viss interesantākais…

* * *

– Dakter Pīters, pagaidiet! Mēs nevaram viņu vienkārši atstāt likteņa varā! – rudmatainā meitene lūdzās, panākdama vīrieti klīnikas gaitenī.

– Elīna, saproti, mēs viņu neglābsim. Sākotnēji bija maz iespēju,” ārste mierīgi saka, apstājoties.

Elīnas acīs parādījās asaras, viņa nevarēja to izdarīt, viņa nevarēja aukstasinīgi novērsties no pacienta.

– Tu neesi Dievs, lai izlemtu likteni. Viņa laiks ir beidzies.

– Nē nē nē. "Es nepadošos," meitene protestē, aktīvi kratot galvu.

Doktors Pīters aplika viņai roku ap pleciem un meitene sāka raudāt vēl vairāk.

"Jūsu asaras viņam nepalīdzēs." Neviens viņam nepalīdzēs. Tātad, Elīna, nomierinies, noslauki puņķus un ej uz darbu. “Mācieties būt atturīgākam,” iesaka ārsts un atbrīvo trauslo meiteni no apskāvieniem.

Elīna pagriežas un aiziet, šņaukdama. Viņa paskatās uz rokas pulksteni un saprot, ka ir pienācis laiks iedzert zāles. Bet balss televīzijā viņu aptur. Viņa paskatās uz plašo melno plazmu un ierauga tajā izskatīga vīrieša seju.

– Labdien, mani sauc Kūpers Raiss, un es vēlos jūs iepazīstināt ar jauna veida vitamīnu, kas var mainīt jūsu dzīvi uz labo pusi. Tikai viena tablete dienā, un alerģija pāries, televīzijā saka vīrietis. Šī ir vēl viena reklāma. Kā viņi sanikno Elīnu.

Viņa nopūšas un dodas uz personāla istabu, lai beidzot izdzertu tabletes. Viņas klēpī draudzene Sāra sēž birojā, viņa sveicina Elīnu ar mīļu smaidu. Meitene atbild laipni un izņem no skapja iepakojumu ar savām tabletēm. Sāra ar riebumu vēro, kā viņas draudzene dzer tabletes un pieceļas no krēsla.

– Tātad, mīļā, pietiek ar šo cirku. Ir pienācis laiks to izbeigt,” viņa saka, izraujot meitenei no rokām iepakojumu un iemetot to miskastē. Elīna šokēta skatās uz viņu un nezina, ko teikt.

– Ko tu dari? Pazaudēja prātu? – viņa kliedza.

– Vai esat dzirdējuši par Cooper Rice vitamīniem?

Elīna neticīgi skatās uz savu draugu un gribas raudāt.

– Jā, es redzēju sludinājumu.

– Nu, tas ir lieliski. Tātad, pārģērbsimies un dosimies uz aptieku, kur tās pārdod,” pavēl Sāra.

– Tu joko? Es neticu viņu rīcībai, jo īpaši tāpēc, ka man nav naudas, lai tos nopirktu.

Sāra nobola acis un paņem no krēsla maku.

– Mīļā, man uz kartes ir uzkrājumi. Es krāju ceļojumam uz Itāliju, bet domāju, ka tava veselība ir svarīgāka par kādu nožēlojamu atvaļinājumu.

Elīna sāka negatīvi kratīt galvu.

– Nē, pat nedomā par to.

Viņas draudzene satver viņas roku un velk uz izeju. Elīna pretojas, taču spēki nav vienādi. Protams, ja salīdzina to izmērus, tad Sāra svara ziņā ievērojami pārspēj Elīnu. Tāpēc viņai bija apzinīgi jāseko draugam.

Izgājuši no klīnikas ēkas, viņi iegāja lielā aptiekā. Sāra piegāja pie kases un pasūtīja vitamīnus. Elīna stāvēja malā un apskatīja spiediena mērīšanas iekārtu. Viņai nebija vienalga šīs "burvju" tabletes. Viņai īsti nerūpēja tas, kas notiek viņas dzīvē. Viņa ir neveiksminiece Elīna, viņa nezina, kā šajā dzīvē kaut ko darīt. Viņa var pat desmito reizi pagatavot pamata olu kulteni, un pēc tam šo kulinārijas šedevru nevar ēst.

Sāra laimīga pasniedza draudzenei tablešu kastīti, un Elīna nespēja valdīt emocijas. Viņa raudāja tik sirsnīgi un bērnišķīgi, ka Sāra neizturēja un apskāva viņu, skūpstīdama viņas pakausi. Viņa mīlēja Elīnu no visas sirds, lai gan bija viņu pazinusi tikai nedaudz vairāk kā gadu. Meitene viņas labā bija gatava darīt visu, lai vismaz reizēm draudzene justos laimīga.

Elīna izņēma tableti no iepakojuma un apskatīja to no visām pusēm. Šķiet, ka tā ir visparastākā un neievērojamākā tablete. Viņa joprojām viņai neuzticējās. Taču Sāra izskatījās ar tādu skatienu, ka meitenei šis vitamīns jāliek mutē un jānomazgā ar minerālūdeni, ko viņa nopirka kopā ar zālēm.

Meitenes saskatījās un smējās. Protams, Elīna neko nejutīs tagad un pat pēc trim stundām. Rezultātu viņa uzzinās rīt…

* * *

Kalebs gaidīja citu klientu savā kabinetā, kura sienas bija nokrāsotas gaiši zaļā krāsā. Apkārt bija daudz dažādu ziedu veidu, viņa māsa tos vienkārši dievināja. Puisis griež rokās zīmuli, jo viņš ir noraizējies, un pēc minūtes atskan lūstoša koka skaņa. Mani nervi pazuda.

Martins drīz būs šeit, viņš ir klients un arī Kaleba labākais draugs. Un arī skarbs kritiķis. Ne tikai pēc dvēseles, bet arī pēc profesijas. Tieši viņš deva Kālebam pārliecību un uzvarēja viņa iekšējos dēmonus. Tikai puiša nemitīgās kritikas dēļ viņš kļuva drosmīgāks un varēja mācīties par psihologu, lai gan patiesībā neko no tā nesaprata. Viņam nepatika “saraujas”. Tagad Kalebs sēž plašā birojā pašā Dalasas centrā, dārgā ādas krēslā un šikā melnā biznesa uzvalkā. Viņš ir bagāts, ne pasakaini, bet pietiekoši bezrūpīgai dzīvei. Kalebs nav prasīgs finansiāli. Dvēselē viņš ir tukšs.

Un nelaimīgs.

Neviens Mārtiņa pārmetums vai sauciens nevar iemācīt Kālebam kādu sirsnīgi mīlēt. Tukšs. Tā viņš sevi sauca.

Martins ielauzās sava drauga personīgajā telpā bez klauvēšanas vai atļaujas ienākt. Kā vienmēr. Tik bezceremoniski un egoistiski.

Keilebs nolika zīmuļa paliekas uz galda un mēģināja smaidīt. Viņam neveicās. Sirsnība nav viņa stiprā puse.

"Sveiki," Mārtiņš sveicina un apsēžas uz klienta krēsla. Viņš izskatās nopietns un uz kaut ko koncentrējies. Lai gan viņš nekad neatšķiras.

"Sveiks," Kalebs atbildēja un ērtāk apsēdās savā krēslā. Viņa draugs lika visiem justies neērti, tiklīdz viņš ienāca istabā. Kara teica, ka viņam ir spēcīga aura. Viņa ir tā, kas visus atbaida. Bet Kālebs neticēja ne visādām aurām, ne hiromantijām, ko viņa māsa tik ļoti mīlēja.

"Man ir svarīga lieta, es atnācu iemesla dēļ," Mārtins mierīgi saka un izņem no kabatas mazu baltu kastīti, tad uzmanīgi noliek to uz galda. Viņa skatiens lēnām pievēršas Keilebam, un viņš gaida kādu reakciju.

Keilebs pārsteigts skatās uz iepakojumu un nezina, ko teikt. Pat pacēlis to, viņš nesaprot tā mērķi.

– Kas tas ir?

Mārtiņš neapmierināti izbola acis.

– Dievs, vai tu kādreiz skaties ziņas? Vai izmantojat internetu? – viņš jautā.

Puisis negatīvi pakrata galvu. Viņam nepatīk televīzija; viņi vienmēr rāda tikai sliktu informāciju. It kā nekas cits pasaulē nenotiek. Visus interesē tikai ziņas par kāda cita slavenību pāra šķiršanos vai tipisku mātes bērna slepkavību. Tas ir šausmīgi, un tas nenāktu par ļaunu to zināt. Bet, ja jūs pastāvīgi atrodaties šajā negatīvisma un nāves atmosfērā, lietas noteikti nebeigsies labi. Psihes ziņā. Tā domā Kālebs kā psihologs.

– Tie ir Kūpera rīsa vitamīni. Es ceru, ka esat vismaz kaut ko dzirdējis par viņu?

– Jā. Reiz viņš mēģināja izārstēt hemofiliju. Neveiksme bija milzīga.

Mārtiņš nopūšas. Viņš saprot, ka draugs ir bezcerīgs, jo šī informācija ir piecus gadus veca. Viņam pienācis laiks nedaudz iegremdēties mūsdienu pasaulē.

“Jums vajag tikai vienu izdzert, un tavas briesmīgās alerģijas pazudīs,” saka Mārtins, lai gan saprot, par kādām muļķībām runā.

Kalebs sāk smieties. Vai viņa draugs ir kļuvis traks? Vai viņam ir paaugstinājusies temperatūra? Varbūt mums vajadzētu izsaukt ārstu?

– Es šo nedzeršu.

– Paskaties, es arī neticu, bet… pārbaudīsim. Tīri eksperiments.

Viņš uzreiz atcerējās savu bērnību, kā viņi ēda čili piparus, vasabi vai sinepes. Viņi vienmēr ir bijuši tādi – traki, stulbi un bez pašsaglabāšanās instinkta. Pat tagad, pēc vairākiem gadiem, viņi var atsākt spēlēt “Truth or Dare”. Bērnība joprojām spēlē viņu ēzeļos.

– Labi, esmu pārdots. Jums ir pudele vīna, bet ne kā pagājušajā reizē, kad atšķaidījāt to ar degvīnu, un man visu rītu bija slikti.

Mārtiņš iesmejas, bet nesmejas, un Kalebs to gaidīja. Diemžēl viņa draugs smejas reti.

Kalebs atver tablešu kastīti un iegrūž vienu sev mutē. Nomazgājis to ar ūdeni no krūzes, viņš atliecas krēslā. Nekas nenotiek. Ko viņš gaidīja? Enerģijas uzliesmojums? Uzlabota redze? Uzlabota dzirde? Bērnu fantāzijas.

Jau visiem bija skaidrs, ka zāles uzreiz nedarbosies. Visi vienkārši ticēja brīnumam.

2. nodaļa. “Kaut kas pārdabisks”

Kūpers Raiss vēlu aizmiga. Viņu ilgu laiku mocīja domas par tabletēm, viņš kaut ko juta, bet nepiešķīra tam lielu nozīmi.

Viņš to uzskatīja par normālu uztraukumu. Tas notiek. Tāpēc iedzēru miegazāles, pagriezos uz labā sāna un aizmigu.

Viņš neko nesapņoja, un no rīta vīrietis par to bija ļoti pārsteigts, jo katru nakti viņš sapņo tik krāsainus, gaišus un, pats galvenais, mistiskus sapņus.

Kūpers piecēlās no gultas, basām kājām stāvēja uz vēsās parketa grīdas un izbrauca ar rokām caur matiem. Bija pārāk kluss, varēja dzirdēt tikai gaisa kondicionētāju un sienas pulksteņa tikšķēšanu. Kūpers ir vientuļš. Tiešām vientuļš.

Viņš piecēlās kājās un devās uz vannas istabu, lai sakoptos. Stāvot pie izlietnes, viņš nomazgāja seju un tad pacēla galvu pret spoguli. Viņa seja bija nogurusi, vieglie rugāji sāka viņu kaitināt, un zilumi zem acīm viņu pilnībā saniknoja. Viņš ar rokām satvēra izlietnes malas un nolaida galvu.

Viņš bija pārāk dusmīgs un aizkaitināts, ka pat uzreiz nepamanīja, kā čaumalas gabaliņi nolūza ar raksturīgu plaisu. Kūpers bija pārsteigts, kad saprata, kas noticis. Viņš nekavējoties nometa keramikas gabalus uz flīžu grīdas. Vīrietis sāka smagi elpot. Viņš nevarēja saprast, kas tikko bija noticis.

Vai viņš to varētu izdarīt ar kailām rokām? Kur viņam tik daudz spēka?

Viņa rokas trīcēja, sirds mežonīgi pukstēja. Emociju viesuļvētra viņu pārņēma, Kūpers nezināja, kā uz to reaģēt.

Tāpēc viņš vienkārši izskrēja no vannas istabas un devās uz virtuvi. Viņam vajadzēja pierādījumus. Tāpēc viņš paķer no plīts smagu pannu un, līdz galam to apskatījis, paņem aiz malām un mēģina savērpt trubiņā, kā to dara spēkavīri. Sākumā ar panniņu nekas nenotika, Kūpers jau atviegloti izdvesa, domādams, ka tas viss ir viņa iztēle, taču tieši tajā brīdī tā ar čīkstēšanu sagriezās, liekot vīrietim to izmest no sevis.

Tā nevar būt patiesība. Viņš vienkārši nespēja noticēt, ka viņam ir tik pārdabisks spēks.

Bet viņam nez kāpēc uzreiz likās, ka pie vainas ir vitamīni. Kaut kas viņu pamudināja uz šādu ideju.

* * *

Aili gāja pa ielu, bija agrs rīts, un viņa steidzās uz darbu. Pa ceļam uz biroju meitene ieskrēja kafejnīcā un nopirka aromātisku kafiju, bez kuras viņa nekad nesāk savu rītu.

Viņas garastāvoklis bija pacilāts, viņa iedomājās, cik laimīgs būs viņas priekšnieks, kad viņa, Islija, atnesīs sagatavotu interviju ar slepeno un noslēpumaino Kūperu Raisu. Protams, viņas karjera ies uz augšu un viņa sāks iegūt vairāk naudas.

Ārā bija vēss, debesis apmākušās, un bija sajūta, ka drīz līs. Aili ienīda šo laiku, tāpēc viņa ciešāk ietinās siltā jaciņā.

Līdz kabinetam bija palikuši pāris metri, meitene bija gandrīz pabeigusi vēl karstu kafiju, un tieši tajā brīdī kāds viņu stipri pagrūda. Viņai no rokām izkrita papīra glāze, un tā nokrita uz asfalta, dzērienam izbirstot. Aili sasita labo plecu, taču spēja noturēties kājās. Viņa pacēla galvu un ieraudzīja sev priekšā puisi melnā kapucē.

Aili gribēja kliegt, bet svešinieks ātri aizsedza viņas muti ar roku un ievilka alejā. Meitenes sirds sitās straujāk. Ko viņi ar viņu darīs?

Puisis apstājās un iegrūda meiteni mājas sienā Aili beidzot iekliedzās, bet svešinieks nolika viņai priekšā nazi, un viņa acumirklī apklusa. Viņš vēlas viņu nogalināt.

– Klusi! Galvenais ir, nekliedz, un es tevi nenogalināšu, saproti? – puisis bargi teica. Viņa balss bija pārāk raupja un biedēja meiteni vēl vairāk.

Aili pamāja. Labāk ir atdot viņai visu naudu, nekā pārplēst vēderu. Meitene iedeva puisim somu, viņš to paķēra un sāka kā traks rakāties apkārt. Viņš izņēma maku un telefonu.

Meitenes acis šaudījās pa aleju, un viņas uzmanību piesaistīja gruveši un ķieģeļi. Viņa tik ļoti gribēja to vienkārši paņemt un iesist svešiniekam ar šo ķieģeli. Taču viņš bija pārāk tālu, un viņas mazākā nepareizā kustība varēja puisi sadusmot.

Bet tad notika kas neparasts. Ķieģelis, uz kuru skatījās Aili, pacēlās gaisā un sastinga. Meitene sāka strauji mirkšķināt, domādama, ka viņai ir halucinācijas, bet ķieģelis joprojām karājās.

Meitenei radās doma, ka šī ir iespēja ietaupīt naudu un telefonu, viņa izslēdza parasto domāšanu un vienkārši iztēlojās, kā šis ķieģelis sit puiša galvu. Sekunde un tas notiek. Svešinieks bezsamaņā nokrīt zemē, jo sitiens bija diezgan spēcīgs, un Aili žoklis atkrīt.

Viņa paķer somu, paceļ no zemes maku un ātri aizbēg. Šis lidojošais ķieģelis stāv viņas acu priekšā. Meitene nespēj noticēt tam, kas notika tik nesen.

* * *

Renas rīts bija tikpat brīnišķīgs kā vienmēr. Viņš atvēra acis un ieraudzīja Čārliju guļam sev priekšā. Viņa bija pārāk skaista, un puisis nesaprata, kā meitene var iemīlēties tādā kā viņš.

Jaunās meitenes baltie mati krita pār viņas seju, un Rens maigi izbrauca tiem cauri ar roku. Čārlijs nodrebēja un lēnām atvēra zilās acis.

"Labrīt," viņa sveicina un burvīgi pasmaida.

"Labi," puisis atbild un noskūpsta viņu uz pieres.

Rena acis pacēlās un viņš paskatījās pulkstenī. Ir tikai deviņi no rīta.

– Vai man gatavot brokastis? – Čārlijs klusi jautāja.

– Kā vēlaties, es jūs nepiespiedīšu.

Viņa pasmaidīja un nometa balto segu. Apsēdusies gultā, viņa pastiepa roku pēc halāta un uzvilka to uz naktskrekla.

Čārlijs piecēlās, apsedza savu apaļo vēderu ar purpursarkano halātu un izgāja no istabas. Rens pasmaidīja. Viņš nespēja noticēt savai veiksmei. Ka viņi mīl viens otru, ka viņiem ir kāzas pēc mēneša un vēl trijos piedzims meita. Viņš vienkārši tam netic. Uzskata to par labu sapni.

Rens arī piecēlās un devās uz vannas istabu. Zem kontrastdušas viņš atslāba un pilnībā pamodās. Viņa acu priekšā pazibēja vakardienas notikumi, viņš pasmaidīja, saprotot, ka ir saticis savu veco elku.

Puisis aizslēdza ūdeni, izkāpa no dušas un ap vidukli aplika frotē dvieli. Viņš stāvēja pie izlietnes un nejauši pārbrauca ar roku pāri miglainajam spogulim. Viņš saprata, ka ir tikai pasliktinājis lietas, jo bija atstājis svītras uz virsmas; Čārlijs atkal zvērēs. Rens nobolīja acis un paskatījās sejā – bija parādījušies rugāji un tie bija jānoskuj. Izsmērējis seju ar putām, puisis paņem aparātu un palaiž pa seju.

– Smuki!

Es nogriezu sevi. Uz viņa vaiga tika atstāts sekls, bet liels griezums, un uz asmeņiem bija asinis. Rens no sāpēm sarāvās, ātri paķēra blakus esošo rokas dvieli un uzlika to uz brūces. Puisis grasījās piezvanīt Čārlijam, lai palīdzētu viņam ārstēt griezumu, taču kaut kas viņu atturēja.

Proti, sāpes. Pareizāk sakot, tā neesamība.

Puisis noņēma dvieli un paskatījās uz brūci. Viņa pārtrauca asiņot. Ne tikai tas, viņa vienkārši pazuda. Rens sāka just brūci, neticēdams savām acīm.

"Tas ir vienkārši neiespējami, neiespējami!" – viņš domāja, sākot krist panikā.

Tad viņš piecēlās no grīdas. Viņa seja bija pārbijusies, puisis neko nesaprata.

Rens metās lejā pie Čārlija. Viņa stāvēja pie plīts un vārīja viņa mīļāko speķi un olas. Bija neticams aromāts, kas lika saprast, cik izsalcis puisis. Bet tagad viņš nolēma tam nepievērst uzmanību.

Viņš piegāja pie meitenes un paķēra no galda nazi. Čārlijs pārsteigts paskatījās uz puisi, nesaprazdams, ko viņš gatavojas.

"Mīļā, es nezinu, kas notiek, bet jums tas ir jāredz," viņš saka.

Rens iztaisnoja plaukstu, stingri paņēma nazi un ātri izdarīja iegriezumu. Meitenei pat nebija laika reaģēt.

– Dievs, Ren, ko tu dari? Viņa krita panikā, satverot rokā virtuves dvieli.

No plaukstas tecēja asinis, tik tumšas un karstas. Čārlijs uzklāja dvieli, cenšoties apturēt sarkanā šķidruma plūsmu. Bet Rens maigi satvēra viņas roku un piespieda viņu noņemt auduma gabalu.

Šajā brīdī Čārlija bija pārsteigta, viņas acis palielinājās, un viņas mute sastinga burtā “o”. Brūce atkal pazuda, Rens pārstāja just sāpes.

– Kā tas ir iespējams? – meitene jautāja, bailēs skatīdamās traumas vietā.

– Es pats nezinu. Agrāk tas nenotika.

Rens saprata, ka tas ir kaut kas neparasts un pat nedabisks, ka viņš ir ieguvis kādu iepriekš nezināmu spēku. Tikai puisis nezināja, ko ar viņu iesākt.

* * *

Rītausma. Tik pasakaini skaisti, gaiši un maģiski. Saule lēnām paceļas virs apvāršņa, iekarojot nakti.

Dāvijs pamodās ar spēcīgu drudzi un galvassāpēm, kas viņu burtiski nogalināja no iekšpuses. Puisis izrāpās no telts, cenšoties nepamodināt Žanetu, un devās ezera virzienā. Viņš cerēja, ka drudzis mazināsies un tie ir tikai stulbi ķermeņa triki.

Viņš nevēlējās saslimt un radīt problēmas Žanetai.

Deivijs apsēdās netālu no ezera. Pūta vājš, bet auksts vējš. Puisis nejutās labāk.

Viņš piecēlās un, piegājis pie ūdens, nomazgājās. Tiklīdz aukstais šķidrums pieskārās viņa ādai, galvassāpes pārgāja un ķermeņa temperatūra sāka normalizēties. Puisis nesaprata, kas notiek. Vai ūdens viņu dziedināja? Tas vienkārši nevar notikt.

Viņš atkal apsēdās smiltīs un nosēdēja apmēram piecpadsmit minūtes, lūkodamies tālumā. Līdz maigs pieskāriens plecam lika viņam saraustīties un apgriezties.

Netālu stāvēja Žaneta un skatījās uz viņu ar miegainām acīm.

– Kā tev iet? Kāpēc tu pamodies tik agri? – viņa jautāja, tad apsēdās viņam blakus.

– Es nevaru aizmigt. Es gribēju redzēt saullēktu.

Meitene pasmaidīja, Deivijs aplika viņai roku ap pleciem, un viņa uzlika galvu uz viņa pleca. Tā bija sava veida romantika. Un puisis pat aizmirsa, ka nesen jutās briesmīgi.

Žanetes klātbūtne viņu nomierināja.

Tagad viņi kopā apbrīnoja saullēktu, apskaujoties un dāvājot viens otram siltumu.

– Vai tu gribi ēst? – jautāja Dāvijs.

Žaneta pamāja, un arī puisis bija izsalcis, tāpēc piecēlās un devās uz telti. Tur mugursomā viņam ir divas bulciņas un minerālūdens, protams, nav ideālas brokastis, bet labāk nekā nekas.

Viņš izņēma ēdienu un devās atpakaļ pie meitenes, bet pēkšņi bulciņa kļuva karsta, un viņš kliedza, iemetot to smiltīs. Žaneta pagriezās. Maizīte bija melna, it kā tā būtu stipri apgrauzdēta. Dāvijs pāris reizes pamirkšķināja acis, neko nesapratis.

– Deivij, roku! – Žaneta iekliedzās un pieskrēja pie puiša.

Viņš pacēla roku, ar kuru turēja ēdienu, un sastinga. Viņa dega. Tas burtiski dega. Un viņš nejuta sāpes. It kā uguns ir daļa no viņa.

It kā viņš būtu uguns.

Deivijs nevarēja atraut no tā acis, tas viņu pārāk aizrāva, un tajā brīdī Žaneta izrāva viņam no otras rokas minerālūdeni un sāka to liet uz uguns. Bet viņš negāja ārā, viņam bija vienalga par ūdeni.

– Kungs, Dāvij, tu dedzies! – meitene kliedza, bet, paskatoties tuvāk plaukstā, viņa nobijās – roka bija pilnīgi neskarta.

Žanetu sāka krist panikā, un Deivijs stāvēja nekustīgi un joprojām skatījās uz uguni. Meitene satvēra viņa otru roku, nezinot, kāpēc viņa to dara, un Deivijs pamodās. Ugunsgrēks nodzisa.

– Dāvij, kas tikko notika? – viņa kliedza.

– Uguns. Viņš bija manī, daļa no manis. Un man tas ļoti patika.

– Dievs, tu saproti, ka tu dega?

– Noteikti. Tas bija tik skaisti…

– Tu esi traks!

Žaneta metās uz telti, un puisis stāvēja nekustīgi, nesaprotot, kur var iegūt pirokinēzes spēju.

* * *

Elīnas rīts bija parasts. Viņai normāli. Vēl viens izsaukums uz negadījuma vietu. Mašīna ietriekusies kokā, vadītājs miris, pasažieris vēl dzīvs.

Elīna sēdēja ātrās palīdzības furgonā un šausmīgi uztraucās, viņas sirds pukstēja kā traka. Šķiet, ka tas tūlīt izlidos no manām krūtīm. Viņa vienmēr bija noraizējusies pirms darba, jo viņai bija milzīga atbildība cilvēka dzīvības formā.

Mašīna apstājās, un Elīna sāka trīcēt vēl vairāk. Ārsti izgāja uz ielas, un arī viņa viņiem sekoja vājām kājām.

Negadījums bija šausmīgs: mašīna salocījās akordeonā, blakus gulēja puiša līķis un vēl dzīvs jaunas meitenes ķermenis. Elīna aizmirsa par bailēm, viņa metās pie cietušā un sāka aptaustīt savu ķermeni, meklējot lūzumus.

Tie bijuši vairāki – lauzta roka un kāja. Milzīgais dzelzs gabals, kas izvirzījās no otras kājas, atkal lika Elīnai krist panikā. Citi ārsti viņu aplenca un sāka glābt viņas lauzto roku. Elīnai uz kājas bija pārsējs.

Viņa paņēma žņaugu no pirmās palīdzības aptieciņas, pārbaudīja tā veselumu un dziļi ieelpoja. Meitene virs brūces uzlika žņaugu, lai apturētu asiņošanu, un tikai tad satvēra lūzumu.

Elīna pārcēlās uz otru kāju, izņēma visu, kas nepieciešams kājiņai, un sāka rīkoties. Viņa bija apņēmīga, bailes kaut kur bija pazudušas.

Ievainoto, bet vēl dzīvu meiteni uzvilka uz nestuvēm un ieveda mašīnā, blakus apsēdās Elīna. Viņai iekšā nebija emociju, it kā viņa būtu garīgi sagrauta. Viņa vienkārši gribēja doties mājās zem siltas segas.

Slimnīcā visi steidzās šurpu turpu, meiteni veda uz operāciju zāli, Elīna devās uz tualeti, lai zem auksta ūdens nomazgātu visas šausmas, ko bija redzējusi. Viņa saprata, cik pasaule ir nežēlīga, kā nevainīgi cilvēki cieta visnežēlīgāko nāvi. Un tas bija negodīgi. Šausmīgi negodīgi.

Viņa ieputoja trīcošās rokas ar smaržīgām ziepēm un tad sāka raudāt. Nervi, kuriem šādā profesijā vajadzētu būt tēraudam, padevās. Asaras tecēja pār maniem vaigiem un pilēja izlietnē. Meitene juta, ka ir pārāk vāja, ka šī profesija nav viņai. Taču tajā pašā laikā viņa saprot, ka nevar nepalīdzēt cilvēkiem.

Elīna paskatījās uz savām bālajām rokām, nolemdama pārbaudīt, vai uz tām nav palicis asinis. Bet viņa tos neredzēja. Rokas pazuda, kļuva neredzamas. Viņa pacēla galvu uz augšu, lai paskatītos spogulī un tajā pašā brīdī skaļi kliedza.

Elīna pazuda. Viņa neredzēja sevi, un tajā brīdī viņa juta bezsvara stāvokli, vieglumu, sajūtu, ka viņa sver tikai divdesmit kilogramus, ne vairāk.

Viņa nemitīgi kliedza un pēkšņi kļuva redzama. Tajā brīdī tualetē ieskrēja pāris ārstu, nobijušies no tik skaļa kliedziena.

Elīna smagi elpoja, elsot pēc gaisa, it kā viņai būtu astmas lēkme. Manu acu priekšā sāka palikt tumšs un mana apziņa izslēdzās.

Viņa nokrita uz flīžu grīdas, un ārsti viņu ielenca, nesaprotot, kas notiek.

* * *

Kaleba mājā skanēja maigas mūzikas skaņas. Viņš cēlās ļoti agri, lai ilgāk būtu viens ar savām domām, jo pavisam drīz atnāks Mārtiņš un iztraucēs idilli. Viņš var atkal atnest dzērienus un pavadīt mežonīgu vakaru. Kālebs par to ienīst savu draugu, jo dzīvē viņu visvairāk piesaista klusas brīvdienas kaut kur pie dabas.

Puisis izņēma no ledusskapja Coca-Cola pudeli un apsēdās uz dīvāna. Viņš iedzēra malku ūdens un atslāba, iegrimstot savās bērnības un pusaudža atmiņās. Kā viņš brauca ar velosipēdu, un pēc tam krita un nokasīja ceļgalus, kā tēvs viņam nopirka lidmašīnas modeļus, kurus puisis pēc tam pats savām rokām samontēja. Manu acu priekšā pazibēja skola, klasesbiedru iebiedēšana, viņu izsmiekls par mazo vaimanātāju, kurš baidās no visa pasaulē. Es atcerējos, kā cīnījos ar Hariju pagalmā, kā Martins viņu izglāba un tad mēģināja apturēt asiņu tecēšanu no viņa deguna.

Tagad viņš vēlas smieties, jo tas viss ir pagātnē. Viņš vairs nav vaimanātājs, viņš ir kļuvis citādāks. Tagad viņai nav tādu muļķīgo bērnības fobiju kā bailes no klauniem vai tumsas.

Tikai bailes no vientulības viņu nogalina.

Pie durvīm atskanēja skaļi klauvējieni, un Kalebs uzlidoja no dīvāna, ātri izslēdzot mūziku. Mārtiņš ieradās agrāk nekā solīts. Tas ir viņa garā.

Draugs stāvēja uz sliekšņa tukšām rokām, kas Kalebu ļoti pārsteidza, jo viņš domāja, ka iedzers viskiju vai degvīnu. Mārtins ienāca mājā, pasveicināja un apsēdās uz dīvāna.

"Es redzu, ka jums šeit ir jautri," viņš atzīmēja, norādot uz Coca-Cola pudeli.

– Ir nedaudz. Jūs šodien esat bez alkohola, apbrīnojami.

– Jā, esmu šokēts. Man vienkārši radās labāka ideja.

Kalebs ieinteresējās un apsēdās uz dīvāna blakus savam draugam.

– Valai.

"Man ienāca prātā doma, ka mums ir jāizklaidējas." Manuprāt, klubs ir lieliska vieta. Turklāt tur ir foršas meitenes.

– Nē, es esmu pret. Es neatbalstu šādu prieku.

– Vai nevēlaties izklaidēties? Pastāsti man, kad tu pēdējo reizi biji kopā ar meiteni? – Mārtiņš jautāja.

Kalebs saspringa. Šādas runas viņu kaitināja.

– Tev tas nav jāzina.

– Nāc, saki man, es esmu tavs labākais draugs.

– Nē.

Arī Mārtiņš sāka dusmoties.

– Kaleb, neesi gļēvulis.

Un tad puisis tika nomests no ķēdes. Viņš pielēca no vietas, uzmeta niknu skatienu draugam un jau gatavojās viņam sist. Mārtiņš iesmējās.

"Tu esi dusmīgs, neticami." Tātad, par ko jūs stāvat? Iesit man; pārsteidz mani! – viņš spēlēja, kas puisi ļoti pārsteidza. – Vai arī tu esi vājš?

Un tad Kalebs neizturēja un no visa spēka iesita draugam pa degunu. Tajā brīdī visas mājā esošās spuldzes uzsprāga ar spilgtu zibspuldzi, Keilebs metās prom, aizsedzot seju ar rokām, un Mārtiņš pat klusi kliedza.

–Kas pie velna ir šis? – jautāja draugs, turēdams degunu, kas asiņoja.

"Es… Es nezinu," Kalebs atbildēja un pacēla galvu.

Lampas dzirkstīja vietās, kur bija stikla spuldzes. Puisis nevarēja saprast, kā tas var notikt.

Un viņš piecēlās kājās; kaut kas viņu pamudināja to darīt. Viņš piegāja pie galda lampas, kas dzirkstīja spoži, bet mazi zibeņi. Kalebs bija pārsteigts par tik skaistumu, ka viņš pat nepievērsa uzmanību Martina lūgumiem būt uzmanīgiem.

Viņš pieskārās dzirkstelēm, taču nebija satriekts, kā gaidīja. Enerģija gāja cauri katrai ķermeņa šūnai, sasildot mani ar siltumu. Viņš jutās kā kļuvis par kaut ko citu. Pat citi.

Var teikt, ka tas ir pārdabiski.

3. nodaļa. “Tas ir neprāts!”

"Ieelpo izelpo. Ieelpo izelpo. Tas viss ir nereāli, sasodīts, tas ir nereāli! – Kūpera Raisa zemapziņa kliedza.

Viņš joprojām atradās savā mājā un sēdēja viesistabā uz balta ādas dīvāna. Viņa galvā ir pārāk daudz jautājumu un nulle atbilžu. Tas viņu kaitināja, jo vīrietis bija pieradis zināt burtiski visu. Bet šeit loģikai nebija jēgas.

Kūpers piecēlās no dīvāna un staigāja šurpu turpu pa istabu. Tad viņš apstājās pie spoguļa. Šķiet, ārēji viņš nemaz nav mainījies: tāds pats garais, ne pārāk muskuļots, bet arī ne tievs, īsi mati un nogurušas acis. Viņš neredzēja nekādas izmaiņas. Bet es to jutu. Es jutu kaut ko dīvainu. It kā viņš var darīt visu, ko vēlas. Vismaz aplaupīt bankas, vismaz iznīcināt kādu ēku un nogalināt cilvēkus. Viņš var. Bet jautājums ir cits – kāpēc viņam tas vajadzīgs?

Vīrietis tajā nesaskata neko interesantu vai svarīgu. Un uzreiz nāk prātā doma, ka ja nenogalini, tad glāb. Pievienojieties supervaroņu rindām. Tikai viņš neatcerējās, kur atrodas Avengers galvenā mītne.

Viņš jutās jocīgi. Tik ļoti, ka no smiekliem sāka sāpēt vēders. Viņš nekad par to pat nedomātu. Kļūsti par supervaroni? Cik stulbi! Bēdziet un glābiet pasauli, izliecieties, ka esat tik forši, izdomājiet spilgtu uzvalku, aizstājvārdu, izveidojiet štābu, savervējiet komandu, izdomājiet lielisku vārdu un vienkārši izglābiet šo sasodītā pasauli.

Kūpers izskatījās pēc vīra, kurš bija kļuvis traks. Bet patiesībā viņš bija ļoti nobijies. Rīss nezināja, ko darīt tālāk, ko darīt un kādus pasākumus veikt. Galu galā vīrietis saprata, ka pie šīm metamorfozēm vainojamas viņa paša rokām izgudrotās tabletes.

Un viņš saprata, ka viņš nav vienīgais, kas tos pieņēma. Bija arī citi cilvēki, un droši vien arī viņi mainījās. Varbūt viņiem pat bija sliktākas spējas nekā viņam.

Kūpers pastiepa roku pēc mobilā telefona. Viņš nolēma, ka vēl nav par vēlu vismaz kādu izglābt. Tāpēc viņš izsauc Stendlera numuru. Viņa kolēģis ātri atbild, par ko Kūpers bija neticami priecīgs.

"Standler, ir noticis kaut kas šausmīgs, mums ir jāizņem narkotiku partija no pārdošanas. Tas ir steidzami!" – Kūpers pēc sveikšanas skarbi saka.

"Tu esi traks? Kūper, tas nav iespējams! – atbildēja Stendlers.

"Es to neatkārtošu. Tabletes nav pietiekami pētītas un var kaitēt patērētājiem.

Stendlers nopūtās, tad piekrita. Viņš bija ļoti dusmīgs, sašutis, satracināts, bet Kūperam bija vienalga. Tad viņš izslēdza telefonu un atviegloti uzelpoja. Līdz šim vīrietis darījis visu iespējamo.

Viņa galvā pazibēja doma, ka viņam būs jāatrod visi cilvēki, kas nopirka tabletes, un jānoskaidro, kas ar viņiem noticis. Galu galā ne visi gribēs paturēt varu noslēpumā un nedarīt sliktas lietas.

* * *

Aili ieskrēja ēkā, kurā viņa strādā, iegāja savā mazajā kabinetā un aizslēdza aiz sevis durvis. Viņa visu laiku trīcēja, elpošana nevarēja normalizēties. Viņa ir kļuvusi traka, tas ir skaidrs. Galu galā lietas nevar kustēties, tikai skatoties. Telekinēze neeksistē!

Meitene nezināja, ko darīt, kur iet un pie kā vērsties pēc palīdzības. Kaut kas iekšā kliedza, ka viņai vajag izmantot šo spēku, nozagt vairāk naudas un doties kaut kur uz Meksiku vai Panamu, kur viņa nekad netiks atrasta.

Stulbs sapnis. Turklāt izmantojiet šos briesmīgos spēkus pret cilvēkiem. Aili nevēlas nevienam nodarīt pāri.

Tāpēc viņai vienkārši jāvirzās uz savu dzīvi, nepievēršot uzmanību notikušajam, neizmantojot spējas, un jāturpina intervēt slavenības.

Aili nopūtās. Cik viss ir sarežģīti. Vienā mirklī viņas dzīve mainījās un ne uz labo pusi. Viņa aizvēra acis, atslāba un mēģināja aizmirst notikušo.

Bet tajā brīdī pie viņas durvīm skaļi klauvēja. Viņa drebēja un sakustējās, lai ielaistu apmeklētāju. Tas bija viņas priekšnieks Rīdsa kungs, kurš nepārprotami bija sliktā garastāvoklī.

– Sveika, Aili, vai tu intervēji Rīsu?

"Protams," viņa atbildēja un izņēma no somiņas piezīmju grāmatiņu. Tad viņa to pasniedza savam priekšniekam.

Rīds paskatījās uz piezīmju grāmatiņu un tad nometa to uz galda.

– Nekā jauna, Aili, nekā. Veca informācija, garlaicīgi jautājumi.

Meitene pārsteigta paskatījās uz viņu, neticot savām ausīm.

– Es tik ļoti centos! Rīda kungs, lūdzu, neatsakieties publicēt interviju.

Vīrietis neapmierināti paskatījās uz Aili un negatīvi pakratīja galvu.

– Nav publikācijas.

Un tad meitene neizturēja, viņa sāka raudāt, aizsedzot seju ar plaukstām. Taču misters Rīds bija nesatricināms, viņš izgāja no kabineta, skaļi aizcirzdams durvis.

Meitene raudāja. Viņa nebija gaidījusi šādu notikumu pavērsienu. Šai intervijai vajadzēja būt viņas laimīgās dzīves sākumam.

Tā ir jēga, tā vajadzētu.

Viņa satvēra rokās piezīmju grāmatiņu, izrāva no tās teksta lapas un saplēsa tās mazos gabaliņos. Viņu pārņēma naids un izmisums.

Aili gandrīz kliedza aiz dusmām. Viņa pievērsās dokumentu skapim, kur bija viņas vecie darbi, kurus viņa tik ļoti ienīda. Tajā pašā sekundē visas mapes izlidoja no plauktiem un sastinga gaisā Aili priekšā. Pēkšņi viņa sāka smaidīt, viņai sāka patikt spēks un spēks, ko viņa bija ieguvusi.

Mapes lidoja gaisā, un tad meitene ar rokas mājienu lika drukāta teksta loksnēm izlauzties no mapēm un izmētāties pa biroju.

Pēc minūtes birojs jau lidoja, Aili telpā radīja īstu apokalipsi. Bet viņai viņš patika. Meitene izbaudīja šo skaistumu.

* * *

– Kā tas var būt? – Čārlijs krita panikā.

Rens paraustīja plecus. Viņš pats neko nesaprata. Tas viss likās nereāli.

"Nomierinies, mēs noteikti uzzināsim, kas tas ir," Rens sāka meiteni nomierināt.

– Kā mēs to uzzināsim? Vai mums ir slimnīcas šādiem gadījumiem? Un, lai gan, ir. Un tās sauc par psihiatriskajām slimnīcām.

– Nekrīti panikā, lūdzu. Turklāt jūs nevarat, jūs saprotat.

– Tas nav iespējams, tas nav iespējams. Nedari mani bezpalīdzīgu, es vienkārši esmu stāvoklī! – Čārlijs iebilda un apsēdās uz ķebļa.

Rens sakrustoja rokas un paskatījās uz meiteni. Viņam nez kāpēc šķita, ka šīs ir laimīgas dzīves beigas, ka tālāk viņus sagaida kaut kas šausmīgs. Viņš saprata, ka viņam būs jāizdara izvēle. Tikai starp ko? Vai arī kurš…

Viņš smagi nopūtās, un viņa skatiens iekrita vitamīnu iepakojumā, ko viņš vakar bija lietojis Kūperā Raisā. Viņa elpošana paātrinājās. Puisis piegāja pie vitamīniem, tad paķēra tos un pagriezās pret Čārliju ar dusmīgu sejas izteiksmi.

– Tās visas ir šīs sasodītās tabletes! Mums jāatrod Kūpers Raiss un jāuzdod viņam daži jautājumi! – Rens sāka satracināt.

Čārlijs piecēlās no ķebļa un piegāja pie puiša, viņa paņēma kastīti rokā un pagrieza to acu priekšā, un tad vienkārši apskāva puisi.

– Klusi, nekrīti panikā. Mēs to izdomāsim kopā. Rīt mēs dosimies uz viņa laboratoriju.

– Es iešu viena.

– Nē, mīļā, es tevi nepametīšu. Mēs to pārdzīvosim kopā, būs vieglāk, ticiet man,” meitene viņu pārliecināja, skatoties tieši viņam acīs.

Rens nevarēja viņai atteikt, lai gan juta, ka viņa būs lieka. Puisis sāka nožēlot, ka visu pateica. Bet tagad nav atgriešanās. Jums vienkārši jāvirzās uz priekšu.

– Paldies, Čārlij, bez tava atbalsta es vienkārši kļūtu traks. Es mīlu Tevi.

Meitene pasmaidīja.

"Es zinu," viņa atbildēja, norādot uz savu apaļo vēderu. – Un šeit ir mūsu mīlestības apliecinājums.

Rens uzlika roku uz Čārlija vēdera un atslāba. Viņai blakus viņš ir gatavs aizmirst par visu.

* * *

Deivijs stāvēja krastā, gandrīz nekustēdamies. Puisis nevarēja attālināties no pārpasaulīgajām sajūtām, kuras viņš saņēma, kad viņa ķermeni pārņēma uguns.

"Davi, tas mani biedē," Žaneta klusi teica un pieskārās puiša plecam.

– Jā, tas ir biedējoši. Bet tik forši!

Meitene pasmaidīja.

– Es par to nestrīdos. Bet kas mums ar to būtu jādara? Kļūt par supervaroņiem?

Dāvijs iesmējās un apskāva meiteni.

– Var būt. Bet man šķiet, ka būt viņiem ir garlaicīgi. Tā vietā mēģināsim būt nelieši. Ir tik romantiski kopā aplaupīt bankas, bēgt no policijas…

– Dāvij, tu esi traks!

Viņi abi smējās, stāvot Mičiganas ezera krastā un apskāvušies viens otru. Žaneta jutās mierā, it kā pirms pāris minūtēm nekas īpašs nebūtu noticis. Un tas viss viņiem šķita.

– Vai jūs nopietni vēlaties aplaupīt banku? – jautāja Žanete.

– Godīgi sakot, jā. Redziet, spēlējot supervaroni, mēs nepelnīsim naudu. Slavenība jā, nauda nē. Par šo varonīgo profesiju algu nedod.

Žaneta pamāja. Viņa, protams, saprata, kādus riskus viņi var uzņemties, cik daudz cilvēku viņi var nogalināt. Bet kāda iemesla dēļ viņa neatteicās, bet, gluži pretēji, atbalstīja viņu un nolēma izstrādāt rīcības plānu.

Viņu mērķis bija centrālā banka, kurā tika glabāti savas pilsētas bagāto cilvēku ietaupījumi. Žanetai nebija ne jausmas, kā tikt iekšā ēkā, jo viņa nekad tajā nebija bijusi. Un viņai nav talanta plānot laupīšanu.

Pēc divām stundām meitene padevās, un Deivijs nolēma, ka viņi rīkosies bez plāna. Padariet to, kā jums iet. Droši vien tas bija stulbs lēmums, bet viņiem vajag naudu.

Žaneta savāca visas lietas, ko viņi bija izlikuši pludmalē, izņēma no mugursomas divus vienādus tumšus džemperus ar kapucēm un vienu no tiem pasniedza puisim. Viņš to uzvilka reizē ar Žanetu, un pusaudži smējās. Viņus tas viss uzjautrināja. Viņiem šī izklaide šķita uzjautrinoša.

Deivis pāris reizes eksperimentēja ar uguni un saprata, kā apgūt stihiju. Viņam jāparāda uguns visā tās skaistumā, spēkā un postošajā. Galu galā šī spēja ir nāvējoša.

Mīlošais pāris ieradās bankā stundas laikā. Viņi stāvēja pie ieejas un nezināja, ko darīt tālāk. Dāvijs satvēra Žanetes roku un cieši to saspieda. Viņš baidījās par viņu. Galu galā meitenei nebija tādas pašas spējas un viņa varēja tikt ievainota.

Bet tā bija viņa, kura spēra pirmo soli, uzliekot galvā kapuci. Dāvijs darīja to pašu un sekoja viņai. Mana sirds pukstēja krūtīs, mēģinot caurdurt krūtis. Viņš bija nobijies, tik ļoti, ka viņa ceļi padevās.

Banka izrādījās milzīga, iekšā bija daudz cilvēku, pārsvarā darbinieki.

"Kungs Jēzu, cik biedējoši!" – domāja Dāvijs, stāvēdams Žanetas priekšā.

Viņš pacēla roku, un tajā pašā sekundē tā aizdegās. Strādnieki, kuri uzreiz pamanīja atbraukušos pusaudžus, bija nobijušies. Viņi nekad agrāk neko tādu nebija redzējuši. Viņi bija šokēti.

– Mums vajag naudu, un daudz no tās. Mēs tev nenodarīsim nekādu ļaunumu, ja tu izdarīsi mums nelielu labvēlību un aizvedīsi mūs uz noliktavu,” Deivijs pavēlēja, viņš mēģināja padarīt savu balsi stingrāku, taču tā nodevīgi trīcēja.

Bankas darbinieki stāvēja nekustīgi.

"Es teicu, aizvediet mūs uz glabātuvi!" – Deivijs iesaucās, negaidot to no sevis. Viņa roka sāka degt intensīvāk, un viņš juta, ka arī viņa otro plaukstu apņem uguns. Tad puisis sāka pamatīgi krist panikā.

Žaneta to nepamanīja uzreiz, jo viņu aizrāva koncentrēšanās uz darbiniekiem. Viens no viņiem izsauca policiju.

"Viņi izsauc policistus," meitene krita panikā, un tad viņa pamanīja Deivija stāvokli.

Uguns izplatījās pa visu ķermeni, puisis zaudēja kontroli pār to. Viņš pagriezās pret meiteni, kura nobāla no redzētā. Žaneta paspēra pāris soļus atpakaļ, un pēc sekundes Deiviju pilnībā pārklāja spilgtas liesmas.

Žaneta nevarēja uz to paskatīties, un viņas sirdi plosošais kliedziens atbalsojās visā telpā.

Policisti ieradās un sastinga uz bankas sliekšņa, šokēti lūkodamies uz degošo puisi un kliedzošo meiteni.

Un Dāvijs juta tikai enerģijas un siltuma pieplūdumu. Bailes ir pazudušas. To aizstāja apziņa par savu spēju pilno spēku. Ja viņš vēlētos, viņš varētu nogalināt visus, kas bija istabā.

Viņš to sajuta un tajā pašā mirklī uz policijas pusi aizlidoja uguns lode. Cilvēkiem izdevās izvairīties, par prieku Žanetai un puiša skumjām.

Meitene sāka atkāpties, neticot savām acīm. Viņa nekad nebūtu domājusi, ka Dāvijs ir spējīgs uz ko tādu.

Vaina bija uguns, tik briesmīgs un nekontrolējams elements, kas spēja uzvarēt Devi apziņu, padarot viņu par briesmoni.

Ugunsbumbas lidoja cauri bankas ēkai, biedējot cilvēkus un radot haosu. Deivijs meta čaulas, nekam nepievēršot uzmanību. Pat līdz policijas šāvieniem.

Jā, viņi nolēma atklāt uguni uz pusaudzi, kurš mēģināja viņus nogalināt. Un šī darbība Žanetu biedēja ne mazāk kā satrakušo puisi. Viņš varētu nomirt.

Un tieši tajā brīdī nezināms spēks pārņēma meiteni. Viņa pieskrēja tuvāk policijai, cerot vismaz mēģināt viņus apturēt. Viņa pat uzreiz nepamanīja, kā pret viņu lidoja milzīgs uguns šāviņš.

Žaneta apgriezās brīdī, kad bumba atradās pāris metru attālumā no viņas. Meitenes seja savijās šausmu grimasē. Viņa nolika rokas sev priekšā, saprotot, ka tās ir viņas beigas.

Un tieši tajā brīdī, kad meitene aizvēra acis, viņas priekšā parādījās ūdens siena, kas apturēja bumbu. Žaneta kliedza un nolaida rokas. Ūdens pazuda, it kā tas nekad nebūtu bijis.

Meitene saprata, ka viņa to izdarīja. Ka arī viņa kļuva neparasta.

Žaneta iztēlojās milzīgu ūdens bumbu, un tā acumirklī parādījās viņas priekšā. Policija pārtrauca šaut. Ar vienu rokas mājienu meitene lika ūdens bumbai lidot pretī Dāvijam. Ūdens viņu atdzesēja, uguns pazuda, un pārsteigtās publikas priekšā stāvēja nobijies un slapjš puisis, kura drēbes, pārsteidzoši, bija neskartas.

Meitene satvēra Dāviju aiz rokas un burtiski izvilka viņu no bankas ēkas. Neviens neuzdrošinājās viņus apturēt, jo viņi saprata šo pusaudžu spēku un viņu mirstīgās briesmas.

* * *

Elīnu nevarēja dabūt pie prāta. Ap viņu pulcējās ārstu un medmāsu pūlis, kuri nevarēja saprast viņas ģīboņa iemeslu.

Tikai pēc pāris minūtēm meitene atvēra acis un bailēs paskatījās uz apkārtējiem cilvēkiem. Un tad viņa pēkšņi uzlēca no grīdas.

"Klusi, Elīna," saka doktore Rota, satverot viņas roku.

– Dievs, kas tikko notika? – Elīna trīcošā balsī jautāja.

–Tu zaudēji samaņu. Es domāju, ka tas ir tāpēc, ka tu uztraucies. Vajag atpūsties, doties mājās, pagulēt.

Meitene pamāja ar galvu un ātri izgāja no tualetes. Viņa lieliski atcerējās, kāpēc viņa noģība. Bet viņa nespēja tam noticēt. Pārģērbusies no slimnīcas halāta, viņa ātri devās mājās.

Dzīvoklis bija tukšs un kluss. Elīna nostājās pie ārdurvīm, tad noslīdēja pa sienu un sāka raudāt. Viņa jutās kā vājš, kas baidās no kaut kādas optiskas ilūzijas vai ilūzijas. Galu galā neredzamība nevar būt realitāte. Viņa nav seriālā vai filmā, tā ir dzīve, un tā šeit nenotiek.

Elīna pacēla galvu, noslaucīja asaras un ievilka elpu. Viņai ir jāaizmirst tas, ko viņa redzēja tualetē. Viņai tas vienkārši jāuzskata par halucinācijām.

Nav spēju, nav superspēju. Tas viss bija stress.

Tā meitene izņēma no somas telefonu un uzrakstīja Sārai ziņu, ka vēlas viņu satikt kafejnīcā. Viņa dabiski piekrita.

Pēc trīsdesmit minūtēm viņi apsēdās pie galda lētā iestādē un pasūtīja sev nelielu picu. Sāra priecājās, ka draudzene viņu izvedusi pastaigāties, jo meitene pārsvarā sēž mājās un skatās filmas.

"Pasūtīsim jūras velšu picu," Sāra iesaka, un Elīna piekrīt. Tagad viņai ir vienalga, kāda pica viņai ir.

Viesmīlis pieņēma pasūtījumu un meitenes sāka runāt. Sāra runāja par jaunu draugu, kurš viņai tik ļoti patika. Un Elīna tikai ik pa laikam pamāja ar galvu un pasmaidīja.

Pica tika atnesta diezgan ātri un nākamās trīsdesmit minūtes meitenes ēda šo gardo ēdienu. Elīnai bija ērti ar Sāru, viņa pat aizmirsa par neseno incidentu. Un viņai tas bija labi.

Līdz brīdim, kad mans draugs aktualizēja medicīnas tēmu. Sāra pastāstīja, kā viņa izglāba puisi savā maiņā. Elīna uzreiz atcerējās ievainoto meiteni, kura atradās uz dzīvības un nāves sliekšņa. Visi notikumi pazibēja viņas acu priekšā, un viņas rokas trīcēja.

Sāra nepamanīja draudzenes paniku, tāpēc viņa turpināja stāstīt stāstu, uzsverot rāpojošās detaļas.

Meiteni pārņēma panika. Viņa nespēja savaldīt savu ķermeni, kas trīcēja, it kā viņai būtu drudzis. Pēkšņi rokas atkal kļuva neredzamas un Elīna tās pēkšņi nolika zem galda. Un tikai pāris minūtes vēlāk meitene izskrēja no kafejnīcas ēkas, atstājot šokēto Sāru.

Acīmredzot šī briesmīgā spēja viņu nekad neatstās vienu, un meitene vienkārši kļūs traka.

* * *

Elektrība izskrēja cauri Keileba ķermenim. Viņš juta, ka ir kļuvis stiprāks. Tas bija nezināms maģisks spēks, ko viņš nekad nebija pazinis vai redzējis.

Kālebs pat nepamanīja, kā Mārtins piecēlās no dīvāna un pienāca viņam tuvāk. Viņš atradās pāris metru attālumā un juta enerģiju, kas plūst no Kaleba.

Puisis pagriezās, viņa rokās dzirkstīja mazs zibens. Mārtiņš stāvēja nekustīgi, skatījās uz savu draugu un neticēja savām acīm.

Un tad viņš pastiepa roku.

– Nē, Mārtiņ, nedari tā! – Keilebs iesaucās, bet bija jau par vēlu. Puisis pieskārās viņa rokām un tūkstošiem ampēru gāja cauri viņa ķermenim.

Mārtiņš nokrita uz grīdas bez samaņas. Roka bija apdegusi. Keilebs steidzās pie sava drauga, atbrīvojot no ķermeņa enerģiju un atkal kļūstot normāls.

Kalebs sāka krist panikā. Viņa draugs bezsamaņā gulēja uz grīdas, varbūt pat miris. Un viņš saprata, ka pie tā vainojams viņš pats.

Puisis pārbaudīja Mārtiņa pulsu un atviegloti nopūta. Viņš ir dzīvs, bet, ja neizsauks ātro palīdzību, viņš vairs nebūs dzīvs. Tāpēc Kalebs paņēma savu mobilo tālruni un uzsauca numuru 911.

Pēc piecām minūtēm ārsti stāvēja viņa mājā un nesa Martinu uz nestuvēm. Viņi viņam uzdeva daudz jautājumu, viņš meloja. Un, kad viņi grasījās aizvest manu draugu, viņš lūdza iet viņiem līdzi. Viņš nevarēja viņu atstāt grūtībās, tāpat kā bērnībā viņš nevarēja palīdzēt Kalebam.

Slimnīcā Mārtins tika nogādāts intensīvajā aprūpē, un Kalebs palika sēžam gaitenī, neko nezinot. Viņš saprata, ka viņa draugs var nomirt un ka viņa nāve būs viņa rokās.

Un Kālebs pilnībā aizmirsa par to, kas tieši gandrīz nogalināja viņa draugu. Bet šī bija enerģija, ko puisis kontrolēja; viņa tik harmoniski strādāja ar viņa ķermeni.

Tiklīdz viņš atcerējās šīs sajūtas, slimnīcā sāka mirgot gaismas. Kalebs zināja, ka var izdarīt ko sliktāku, tāpēc viņš vienkārši aizvēra acis un mēģināja atslābināties. Vai varbūt pat uz brīdi aizmirst šīs brīnišķīgās un jaunās sajūtas.

Pēc trīsdesmit minūtēm no intensīvās terapijas nodaļas iznāca ārsts. Viņš nemaz nebija priecīgs, viņa seja izstaroja satraukumu un bažas.

– Kā Martinam iet, vai viņam viss kārtībā? Kalebs jautāja, pieceļoties no dīvāna.

– Es baidos, ka nav. Mārtins iekrita komā, un iespēja izkļūt no tās ir ārkārtīgi zema. Mums vienkārši jātic brīnumam vai Dieva palīdzībai. Un mēs varētu izmantot abus.

Viss peldēja Keileba acu priekšā. Viņš nespēja noticēt ārsta vārdiem. Viņš gribēja zināt, ka tas viss bija muļķīgs sapnis un viņš drīz pamodīsies. Bet tā bija realitāte. Realitāte, kuru Kālebs ienīda no visas dvēseles.

4. nodaļa. «Telekinēze un reģenerācija»

Pelēks BMW brauca pa Mineapolisas šoseju ar Kūperu Raisu pie stūres. Viņš devās uz laboratoriju, lai uzzinātu visu par šiem neveiksmīgajiem vitamīniem un mēģinātu padarīt viņu normālu. Un arī atrast visus skartos cilvēkus, jo tieši Kūpers ir vainīgs visā šajā briesmīgajā situācijā.

Vīrietis bija neticami noraizējies un vienlaikus nobijies. Viņš ir nobijies, ka šie cilvēki jau ir izdarījuši kaut ko briesmīgu. Tāpēc viņš stiprāk piespieda gāzes pedāli pie grīdas.

Laboratorija atradās pilsētas otrā galā, tāpēc ceļš aizņēma labu pusstundu. Ierodoties vietā, Kūpers novietoja savu auto pazemes autostāvvietā un mierīgi iegāja laboratorijas ēkā, kuru pats uzcēla, pareizāk sakot, projektēja.

Telpa bija vēsa, un apkārt sēdās cilvēki, kuri strādāja pie mazāka mēroga izgudrojumiem nekā Kūpers.

Vīrietis iekāpa gaišajā, sniegbaltajā liftā un nospieda pogu uz -1 stāvu. Tas bija vissvarīgākais stāvs visā ēkā, jo šeit tika izgudrotas visas inovatīvās zāles. Lai gan viņu bija maz, Kūpers joprojām lepojās ar sevi un domāja, ka nākotnē viņam izdosies izveidot kaut ko neticamu.

Acīmredzot šī nākotne jau ir pienākusi. Un viņš sāka nožēlot, ka viņam bija šāds sapnis.

Ēkas svarīgākais stāvs bija gandrīz tukšs, jo tam bija pieejams maz cilvēku. Kūpers neļāva uz turieni doties tikai izraudzīti prāti. Pārējais strādāja viņa labā.

Kūperam nebija grūtību atrast Stendleru, jo viņš sēdēja savā mazajā, bet mājīgajā kabinetā. Vīrietis pārsteigts skatījās uz Raisu, kad viņš iegāja bez klauvēšanas un pat nesasveicināšanās. Viņš vienkārši apsēdās uz brūna ādas krēsla iepretim tumša koka rakstāmgaldam.

"Vai kaut kas notika, Raisa kungs?" – jautāja Stendlers.

– Jā. Vai esat izņēmis vitamīnus no pārdošanas?

Viņš pamāja.

– Bet kāpēc tas tā ir? Galu galā viss gāja diezgan labi.

Kūpers nopūtās, uzlika rokas uz roku balstiem un uzmanīgi paskatījās uz savu partneri.

– Vai jūs kaut ko mainījāt vitamīnu sastāvā? Kūpers vēlreiz jautāja.

– Nē, es atstāju visu, kā tu teici. Man nebija tiesību kaut ko mainīt.

Vīrietis atkal nopūtās.

– ES tev ticu. Man vajag vienu mazu pakalpojumu.

Stendlers sāka interesēties, cerot dzirdēt kaut ko svarīgu.

– Man ir vajadzīga visa informācija par cilvēkiem, kuri iegādājās narkotikas. Būtu ieteicams pat skatīties videonovērošanas kamerās,” Kūpers mierīgi sacīja, it kā būtu lūdzis draugam atnest viņam kafiju. Stendlera seja izbrīnā saviebās.

– Es nedomāju, ka tas ir iespējams…

– Es negribu neko dzirdēt. Tiekamies rīt, lai visa informācija būtu manā e-pastā. Ja tā neeksistē, jūs zaudēsiet darbu.

Raiss piecēlās no krēsla un aizgāja, pat neatvadījies. Pret Stendleru viņš bija stingrs, jo gribēja iegūt informāciju ar jebkādiem līdzekļiem, pat nežēlīgi un ar draudiem.

Šobrīd vīrietis bija pārāk nopietns, lai izdomātu lietas.

Kūpers iegāja savā kabinetā, izņēma no skapja viskija pudeli un ielēja to glāzē. Viņš atkal dzer. Slikta zīme.

Tad vīrietis no plaukta paņēma mapi, kurā pierakstīja visu par zālēm. Bija formulas un pētījumu rezultāti. Viņš cerēja atrast kādu trūkumu ierakstos…

Un tas viņam atausa.

Viņš izlēca no krēsla, tad ātri atrada atvērtu vitamīnu iepakojumu. Tieši no šīs kastītes viņš paņēma tableti. Kūpera acīs iemirdzējās ziņkāre. Tieši tagad viņš pārbaudīs šīs tabletes mikroskopā un beidzot sapratīs spēju rašanās iemeslu.

Kūpers ātri izgāja no kabineta, neaizmirstot paņemt līdzi mapi ar papīriem, un devās pie mikroskopa. Viņš pamanīja, ka laboratorija ir tukša, un, paskatoties pulkstenī, saprata, ka ir pusdienu pārtraukums. Tas nozīmē, ka neviens viņu netraucēs.

Vīrietis izvilka vienu tableti un nolika to zem mikroskopa. Skatoties uz tabletes uzbūvi, sākumā viņš neko nesaprata, jo nebija absolūti nekādu atšķirību no mapē esošajām piezīmēm. Viss tiek darīts precīzi un kvalitatīvi. Tātad, kāpēc šāda ietekme radās viņa ķermenim? Galu galā citi eksperimenti ar šīm tabletēm nedeva šādu rezultātu. Nekad. Viss bija diezgan labi.

Tāpēc Kūpers nobijās vairāk un sāka ticēt, ka tabletēm ar to nav nekāda sakara. Un tad ko? Zirnekļi viņam nebija sakoduši, zibens spēriens, ar viņu neeksperimentēja un nebija pakļauts starojumam. Tik daudz jautājumu…

Raiss dusmās trieca ar dūri pret galdu un zvērēja. Par laimi, viņš spēja aprēķināt sitienu, un galds palika neskarts.

Bet viņam joprojām bija iespēja visu uzzināt. Viņš atradīs cilvēkus, kuri lietoja zāles, noskaidros, vai viņiem ir spējas, un tad kļūs skaidrs, vai pie vainas ir tabletes, vai šīs spējas ir Dieva dāvana.

Kūpers atcerējās meiteni, žurnālisti un puisi svinīgajā vakarā par godu narkotiku izlaišanai. Viņi paņēma tabletes, un vīrietis ar tām sāks izmeklēšanu.

Viņš atgriezās savā birojā un atrada Islijas Krūzas vizītkarti, viņa to atstāja katram gadījumam, un Kūpers par to bija neticami priecīgs. Grūtāk būtu ar Renu Trestu, jo viņš nekādus kontaktus neatstāja, bet vīrietis cerēja uz veiksmi.

Viņš ātri uzspieda Aili numuru un diezgan ilgi gaidīja viņas atbildi. Viņš jau baidījās, ka viņa neatbildēs, un tieši tajā brīdī Kūpers dzirdēja meitenes balsi:

"Sveika," viņa atbildēja.

– Sveiks, sveiks, šis ir Kūpers Raiss, jūs nesen mani intervējāt un iedzērāt tabletes. "Varat atnākt uz laboratoriju, man jāuzdod pāris jautājumi," vīrietis ātri noburkšķēja.

– Hm, jā, protams. Es atnākšu rīt, jo esmu Portlendā, un brauciens ar autobusu ir garš.

– Es samaksāšu par jūsu lidmašīnas lidojumu.

Aili nopūtās.

– Labi, es lidošu ar nākamo lidojumu.

Kūpers bija pārsteigts, cik viegli šī meitene piekrita ierasties, jo ticēja, ka viņa iebildīs vai uzdos daudz jautājumu. Bet tas izrādījās daudz vienkāršāk.

Vīrietis nolika klausuli un atslāba. Viņš bija pārāk koncentrējies uz tām sasodītajām tabletēm. Galu galā viņš uzskatīja, ka viņi ir vainīgi. Taču pagaidām ir pārāk daudz informācijas, kas to noliedz.

Spēcīgs klauvējiens pie durvīm lika Kūperam lēkt. Viņš ļāva nosauktajam viesim ienākt. Tieši viņa priekšā atradās Rens Trests un kāda nepazīstama meitene ar baltiem matiem, arī stāvoklī. Kūpers piecēlās no krēsla un nezināja, kā reaģēt uz puiša izskatu.

– Sveiks, ceru, ka atceries mani. "Es biju vakariņās un pirms jums paņēmu savus vitamīnus," Ren iesāka.

– ES atceros. Kaut kas notika? – viņš jautāja, nolemdams izlikties, ka viss ir kārtībā.

– Lieta tāda, ka jā.

Rens apsēdās uz krēsla, un Čārlijs norādīja uz krēslu.

– Saki man, es esmu tikai ausis.

–Vai vari man iedot kādu nazi vai šķēres? – Rens jautāja un ar to pārsteidza Kūperu. Viņš sāka ar acīm meklēt šķēres un, kad tās atrada, ātri iedeva puisim. Viņš bija neticami ieinteresēts.

Rens iztaisnoja plaukstu un asi pārbrauca tai šķēru asmeni. Ja godīgi, viņam tas jau ir apnicis, jo, neskatoties uz šīm ātrajām dziedināšanām, viņš jūt sāpes.

Asinis mazā strūklā tecēja pa viņa roku, un Kūpera acis ar interesi skatījās uz notiekošo.

Pēc pāris sekundēm asiņošana apstājās un brūce sāka dziedēt. Kūperam pārsteigumā pavērās mute. Tagad nav šaubu, ka pie visām šīm nejēdzībām vainojamas tabletes.

– Dievs… Vai tu arī dabūji to sasodīto spēju? – viņš iekliedzās un izlēca no krēsla. Rens jautājoši paskatījās uz vīrieti, nesaprotot, par ko viņš runā.

Viņš nespēja noticēt, ka Kūperam Raisam arī ir tādas spējas. Viņš to uzreiz nodemonstrēja: Kūpers paņēma šķēres, ar kurām Rens griezās pats, un viegli nolieca abus asmeņus.

Čārlijs nobālēja. Rens bailīgi skatījās uz šķērēm un bieži mirkšķināja.

– Tas ir neticami! – viņš paspēja pateikt, un tad skaļi iesmējās.

Čārliju pārsteidza sava līgavaiņa reakcija, tāpēc viņas skatiens pievērsās Renai, kura bija kļuvusi nedaudz traka.

– Pie tā vainojamas tabletes, ko lietojāt. Arī es tos pieņēmu, tāpēc ieguvu spēju. Jau tagad cenšos atrast cilvēkus, kuri ir lietojuši zāles, un uzzināt, ko viņi var darīt. Man šķiet, ka tas ir tikai sākums,” Kūpers sacīja, un Rens tajā pašā brīdī apklusa.

* * *

Aili ieradās ar nākamo reisu, kā solīts. Viņa juta, ka šis aicinājums un lūgums steidzami ierasties ir saistīts ar viņas telekinēzi. Meitene saprata, ka pie vainas ir vitamīni, un acīmredzot to saprata arī Kūpers Raiss.

Viņa vilka aiz sevis nelielu koferi, viņas ceļš gulēja viesnīcā, jo viņa nevarēja tikt pie tāda cilvēka kā Kūpers šādā formā un pat ar mantām. Viņai jāsaved sevi kārtībā.

Lētā viesnīcas numuriņā Aili iegāja karstā dušā, pārģērbās, uzlika grimu un tikai tad devās prom. Jā, meitenei patīk izskatīties skaisti, un tas ir vairāk pluss nekā mīnuss.

Meitene noķēra taksi un nosauca laboratorijas adresi. Un tikai tagad viņa sāka pa īstam uztraukties. Viņa pati dodas pie Kūpera Raisa pēc personīga ielūguma, apmaksātas aviobiļetes un… viņai sāk palikt karsti un auksti. Pārāk noraizējies.

Aili saprata, ka viņas izaicinājums varētu būt ne tikai spēju dēļ, bet, piemēram, intervijas dēļ. Viņam tas varēja nepatikt, un vīrietis gribēja lūgt, lai viņš to nepublicē. Kopumā viņš var nebaidīties. Intervija tik un tā nebūs.

Taksometrs apstājās, meitene samaksāja šoferim un izkāpa. Viņas sirds sāka mežonīgi pukstēt, kad viņa atradās netālu no ieejas ēkā. Bet Aili aizvēra acis, dziļi ievilka elpu un pagrūda durvis.

Laboratorijas ēka viņai šķita pārāk gaiša, tāpat kā iepriekšējā reizē. Viņa zināja, kur doties, lai atrastu Kūpera biroju.

Pa ceļam uz liftu viņu apturēja apsardze, kas uzdeva pāris jautājumus un, uzzinot viņas vārdu, mierīgi izlaida cauri.

Liftā bija pārāk pieblīvēts, Aili likās, bet viņa saprata, ka tas viss aiz uztraukuma. Vēl vairāk un viņa sāks grauzt nagus, kas izskatās pretīgi.

Meitene izkāpa no lifta un uzreiz pamanīja biroja durvis. Viņa vilcinādama piegāja pie viņiem un pacēla roku, lai pieklauvētu, taču tajā pašā sekundē meitene sastinga. Viņa nevarēja pieņemt lēmumu.

Un šī neizlēmība viņu satracināja; Un tikai par to domājot, Aili divreiz pieklauvēja pie durvīm ar pirkstu kauliņiem. Viņa nav maza, viņa jau ir pieaugusi un viņai ir laiks beigt no visa baidīties.

Kūpers ļāva man ienākt. Aili atgrūda durvis un paspēra soli uz priekšu. Kabinetā sēdēja trīs cilvēki gaidītā viena vietā. Viņa uzreiz atpazina Raisu, bet pārējos ieraudzīja pirmo reizi.

"Sveiki, vai varat apsēsties," Kūpers sveicināja un norādīja uz tukšu krēslu, kurš apsēdās uz tā.

– Vai tu man zvanīji par interviju? – viņa jautāja, izliekoties par muļķi. Slikts lēmums.

– Nē, man nerūp intervijas. Šeit ir kaut kas svarīgāks un bīstamāks. Redzi, tabletes nedarbojās tā, kā es domāju…

– Beidz, – Aili viņu pārtrauca. – Es visu sapratu. Tagad es jums parādīšu, uz ko esmu spējīgs, ja vēlaties, protams.

Un, protams, visi piekrita, jo viņus interesēja, ko šī meitene var darīt.

Aili viegli pasmaidīja, saprotot, ka tagad viņa atkal izmantos savu spēku, kas viņai tik ļoti patika. Meitene paskatījās uz papīra loksnēm, kas gulēja uz Kūpera galda, un iztēlojās, ka tās paceļas. Un tieši tajā brīdī viņi nonāk gaisā.

Meitene skatās uz apkārtējiem cilvēkiem un vienkārši izbauda viņu sejas izteiksmes.

– Tā ir telekinēze. Es pieņemu, ka jums visiem ir arī spējas? – jautā Aili.

"Man tāda nav," Čārlijs atbild pirmais.

"Man ir super spēks, Renam ir atjaunošanās," piebilda Kūpers.

Ikviens istabā saprata, ka tas viss ir diezgan biedējoši. Spēki kļūst arvien bīstamāki. Neviens nevar iedomāties, kādas spējas piemīt citiem cilvēkiem. Viņi var tikai veidot teorijas un lūgt, lai tās būtu nekaitīgākas par telekinēzi.

5. nodaļa. "Labās ziņas"

Islijs pats sēdēja Kūpera Raisa kabinetā, neticot notiekošajam. Telpā atradās vēl trīs cilvēki, kurus tagad saista viens noslēpums. Viņi nezina, ko darīt tālāk, jo visi ir neticami nobijušies no šīm spējām, kurām pat bērns neticētu. Šis nezināmais bija šausmīgs, un visi istabā sapņoja, ka viss kļūs par sapni, murgu un ka tiklīdz tu atvērsi acis, viss atgriezīsies savā sākotnējā vietā.

Valdošais klusums aizkaitināja Kūperu, kurš bija īstā stuporā. Viņš negaidīja, ka ieraudzīs tik briesmīgas spējas, viņš uzskatīja, ka viņa lielvara jau ir robeža. Bet tagad viņš saprot, cik kļūdījies. Viņš gaidīja, kad tiks meklēti citi cilvēki, kuriem “paveicās” iegūt spējas. Taču viņš priecājās, ka divi jau ir atrasti un sēž viņa kabinetā.

– Rīt man būs informācija par atlikušajiem cilvēkiem, kuri lietoja tabletes. Es ceru, ka varat man palīdzēt tos atrast. Galu galā mūs jau saista viena problēma,” sacīja Kūpers.

– Nē, tā ir jūsu vaina, un tas ir jūsu ziņā. "Mēs esam tikai upuri," Ren iebilda, neapmierināti lūkodamies uz vīrieti.

– Tik kluss. Lai gan es nesaņēmu spēju, man arī ir kaut kas ar to saistīts. Es domāju, ka Kūperam ir taisnība, un mums ir jāpalīdz. "Viņš nezināja, uz ko šīs tabletes spēj," Čārlijs piebilda.

Rens bargi paskatījās uz viņu, taču meitene uz šo žestu nereaģēja.

Aili klusēja, iegrimusi domās. Viņai bija vienalga par visu, jo sliktāk nevarēja būt. Šausmas jau ir notikušas…

"Kad mans partneris sniegs visu nepieciešamo informāciju, mēs nekavējoties sāksim meklēšanu." Neraizējies par naudu, es parūpēšos par finanšu izdevumiem,” Kūpers sacīja un tad piecēlās no krēsla, gatavojoties pamest biroju.

"Lieliski, tad tiksimies rīt," Čārlijs piekrita, arī piecēlās kājās.

"Patiesībā tu paliksi mājās," Ren iebilda.

– Nē, es uztraukšos, bet tas man ir kontrindicēts. Es nāku ar tevi, mīļā.

Puisis smagi nopūtās un padevās, viņš saprata, ka nevar strīdēties ar šo meiteni. Viņam ar to būs jāsamierinās.

– Labi, visi iet. "Tagad mēs dosimies mājās," saka Kūpers.

– Ko man darīt? Man šeit nav mājas. Vai man būs jādzīvo viesnīcā? – Aili jautāja, neapmierināti skatīdamās uz vīrieti.

Kūpers smagi nopūtās.

– Tu vari dzīvot kopā ar mani, lai tā būtu. Manā mājā ir daudz brīvu istabu.

Meitene nebija gaidījusi šādu notikumu pavērsienu, viņai šķita, ka vīrietis smejas un liks dzīvot viesnīcā un klusēt. Un viņš piedāvāja pavadīt nakti pie viņa. Aili nemanāmi pasmaidīja.

Viņi aizgāja nelielā grupā, Rens atstāja savu tālruņa numuru Kūperam un pēc tam devās kopā ar Čārliju. Tagad viņš gribēja doties mājās un dzert kaut ko stiprāku. Viņš bija pārsteigts, cik mierīgi Čārlijs reaģēja uz visu notiekošo, it kā viņa to redzētu katru dienu.

Tikmēr Kūpers paņēma tabletes, kuras pārbaudīja mikroskopā, un pēc tam kopā ar Isliju atstāja ēku.

Viņi devās lejā uz pazemes autostāvvietu. Atradis savu auto, Kūpers apsēdās vadītāja sēdeklī. Meitene apsēdās blakus – pasažiera sēdeklī. Vīrietis nospieda gāzes pedāli un automašīna sāka kustēties.

Viņu ceļš veda uz viesnīcu, kur Islija paņems savu čemodānu ar mantām, un tikai pēc tam viņi devās uz Kūpera savrupmāju.

– Kā jūs uzzinājāt par telekinēzi? – vīrietis jautāja.

"Viņi man uzbruka, un es ar savu domu spēku varēju pacelt ķieģeli gaisā." Tas bija neticami biedējoši. Man likās, ka kļūstu traks.

– Es to zinu. Un es gribētu atvainoties.

– Par ko? – Aili viņu pārtrauca.

"Par to, ka toreiz iedevu jums tās sasodītās tabletes." Ja es zinātu, kā viss beigtos…

– To neviens nezināja. Nevainojiet sevi.

Kūpers paskatījās uz meiteni un viegli pasmaidīja. Aili juta, ka viņas seja kļūst sarkana, un viņa pagriezās pret logu. Viņa jūtas samulsusi, ka Kūpers uz viņu skatās, bet agrāk viņš viņai pat nepievērsa uzmanību. Un pat tagad viņai šķiet, ka visa šī komunikācija ir tikai radušās problēmas dēļ.

Meitenes acu priekšā pavīdēja raksts no dzeltenās avīzes, kurā bija teikts, ka Kūpers Raiss ir gejs. Žurnālisti informāciju izsūcuši no zila gaisa, sakot, ka vīrietim nav draudzenes. Vai varbūt viņš vienkārši nevar atrast savu mīlestību? Tāpēc Islijs ir pārliecināts, ka Kūpers nav gejs.

Kūpers apturēja automašīnu pie ieejas viesnīcā, vēl vienu skatienu uzmeta Islijai, un viņa izkāpa. Vīrietis pieskatīja viņu, domādams par to, cik skaisti ir viņas blondie mati. Viņš pakratīja galvu, lai aizstumtu šīs domas, tad izritināja automašīnas logu, izņēma no kabatas cigaretes un aizdedzināja.

Tikmēr Aili ātri uzkāpa uz savu istabu un savāca visas mantas. Viņa vēl dažas minūtes stāvēja pie gultas, domādama, ka uz Kūpera māju labāk neiet, un tikai tad aizgāja.

Automašīna stāvēja turpat, vīrietis smēķēja, un Aili riebumā saviebās. Viņa ienīst cigaretes un nicina cilvēkus, kas smēķē.

Kūpers nodzēsa cigareti, izkāpa no mašīnas un palīdzēja meitenei paņemt līdzi koferi, viņš atvēra bagāžnieku un iemeta to tur. Aili apsēdās viņas vietā, Kūpers arī atgriezās un viņi devās ceļā.

Viņi visu ceļu klusēja. Meitene domāja par rītdienu, un Kūpers domāja par Stendleru, kurš varētu neizpildīt viņa lūgumu. Tas ir tas, ko viņš negribētu vairāk par visu.

Kūpera māja bija milzīga, ar diviem stāviem, peldbaseinu un nelielu dārziņu. Ieraugot šādu skaistumu, Aili žoklis atlēca. Viņa nekad nebija bijusi tādās mājās, jo nepazina miljonārus. Bet tagad viss ir savādāk. Meitene nakšņos šajā greznajā vietā, un pats Kūpers Raiss gulēs blakus.

Viņa sejā neviļus parādījās smaids.

Vīrietis koferi nesa pats, jo nevarēja vienkārši noskatīties, kā meitene to vilka, jo īpaši tāpēc, ka viņam šis koferis sver kā spalva.

Māja bija tukša un klusa. Islijs sekoja Kūperam, nepārtraukti skatīdamies apkārt. Viņš, neļaujot meitenei nākt pie prāta, aizveda viņu uz viesu istabu. Un, ja viņa bija nelielā šokā, tad, ieraugot dzīvojamo istabu, viņa nespēja valdīt sajūsmu. Viņai no mutes izskanēja “wow”, ieraugot milzīgo telpu, kas bija veidota mākslas dekora stilā.

Sniegbalts dīvāns aizņēma sienu pie loga, un kreisajā pusē bija milzīgs grāmatu skapis. Pretī skapim neliels rakstāmgalds, kā arī kumode. Visas šīs mēbeles bija izgatavotas no pelēka koka un izskatījās ļoti neparasti. Taču šī neparastība bija nesalīdzināma.

– Tava istaba atrodas otrajā stāvā, varbūt tu esi izsalcis? Kūpers jautāja.

– Jā nedaudz.

Vīrietis pamāja ar galvu, tad ātri uznesa koferi augšā. Aili uzmanīgi apsēdās uz dīvāna, baidīdamās izdarīt nevajadzīgu kustību un kaut ko salauzt. Šeit viss maksā lielu naudu.

Kūpers sekoja virtuvē. Viņš nolēma meitenei uzvārīt ceptus kartupeļus, lai arī cik kūtri tas nebūtu. Viņam nepatīk gatavot, tāpēc viņš vienmēr ēd restorānos, bet tagad viņam nav absolūti nekādas vēlēšanās tur doties.

Aili ienāca virtuvē, kuras skats arī viņu apstulbināja – moderna tehnika, pelēki naktsgaldiņi, vidū milzīgs stikla galds, bet apkārt krēsli ar mīkstiem sēdekļiem. Kūpers iesmējās, redzot meitenes reakciju.

– Nāc iekšā, nebaidies. "Var pat pie galda sēdēt," vīrietis ieteicās, Aili pasmaidīja un joprojām spēja apsēsties uz krēsla.

Kūpers ķēpājās ar kartupeļiem, kas viņam nederēja. Un, kad ēdiens sadega, viņš pavisam satracināja, ielēja visu miskastē un pēc tam aiz dusmām salieca pannu uz pusēm. Tas gan viņam, gan Aili bija negaidīti. Meitene pēkšņi piecēlās un piegāja pie vīrieša.

– Sasodīts, sasodītā vara! – viņš kliedza.

Aili nezināja, ko darīt. Viņa uz minūti jutās nobijusies, jo saprata šīs spējas bīstamību. Ar savu telekinēzi viņa nevarēs aizbēgt.

– Kūper, nomierinies, lūdzu, tas ir tikai nožēlojams kartupelis. Es varu pagatavot pats.

Viņš paskatījās uz meiteni un viņa skatiens mainījās. Viņš pārstāja dusmoties, viņš tika atbrīvots no šīs agresijas, kas parādījās no nekurienes.

"Labi, paņemiet no skapja vēl vienu pannu, kamēr es kaut ko dzeršu," Kūpers piekrita un izgāja no virtuves.

Aili palika viena starp tik dārgiem virtuves piederumiem. Viņa izņēma pannu un kartupeļus. Viņai ēst gatavošana bija viegls uzdevums.

Pēc stundas uz galda stāvēja milzīgs šķīvis ar smaržīgiem ceptiem kartupeļiem. Kūpers joprojām nebija atgriezies virtuvē, un Islijs sāka uztraukties.

Viņa izgāja no istabas un saprata, ka nezina, kur iet. Meitene var pazust tik milzīgā mājā. Un tajā brīdī viņa dzirdēja kaut kur otrajā stāvā ieslēgta televizora skaņas.

Aili uzkāpa pa kāpnēm un iegāja istabā, no kuras nāca skaņa. Tas bija birojs, spriežot pēc mēbelēm un galda centrā. Kūpers sēdēja uz maza ādas dīvāna un skatījās ziņas.

"Es tikai grasījos tev piezvanīt." Apsēdieties man blakus, tagad viņi mums parādīs, kas mums vajadzīgs," Kūpers saka, neskatīdamies viņas virzienā. Aili apsēdās.

Viņi televīzijā rādīja, kā Čikāgā notika kaut kas neticams. Aculiecinieki stāsta, ka puisis un meitene nolēma aplaupīt banku, un tad noticis kas tāds, kam neviens nespēj noticēt. Drošības kameras rādīja, un Islijs šokēts skatījās Kūperā.

Kameras fiksējušas, kā puisis ar ugunsbumbām meta policistiem, un pēc tam viņš pats aizdegās. Viņa partnere sākumā bija šokēta, bet tad viņa atjēdzās un tieši viņas priekšā izauga ūdens siena.

– Sūds! – Kūpers skaļi sacīja pēc redzētā.

Aili nezināja, kā reaģēt, tāpēc viņa tikai tukši skatījās vienā punktā.

"Šeit ir vēl divi ar spējām," vīrietis piebilda.

– Kas tas ir, pirokinēze?

– Jā, un meitenei ir akvakinēze. Šķiet, ka ar katru reizi kļūst arvien jautrāk.

Aili saprata, ka rīt viņiem būs jādodas uz Ilinoisu, lai kaut kā atrastu šo pāri, kurš nolēma neslēpt savas spējas. Meitene saprata, ka šīs spējas ir ļoti bīstamas un, ja tās tiktu izmantotas pret tām, tas būtu ļoti, ļoti slikti.

* * *

Agri no rīta Kūpers savā e-pastā saņēma ziņojumu no Stendlera. Vīrietis ātri to izlasīja un atviegloti nopūtās. Vitamīnus maz pirka, jo ne visiem vēl bija laiks par tiem uzzināt.

Sarakstā bija tikai četri cilvēki, no kuriem viens bija Rens Trests. Tātad, viss vēl nav slikti. Lai gan… Šos vitamīnus varēja neoficiāli nopirkt…

Bet šobrīd pēdējais, par ko Kūpers gribēja padomāt, bija tas.

Stendlers atsūtījis ne tikai vārdus, bet arī video ierakstus no novērošanas kamerām. Kūpers ātri noskenēja katru. Viena bija Rena, cita bija meitene vārdā Sāra Kinga, trešā bija Mārtins Hemsvorts, bet ceturtā bija Hloja Maiklsa.

Kūpera sejā bija smaids, viņš pierakstīja štatus un pilsētas, kurās šie cilvēki dzīvoja, un devās uz vannas istabu, lai sakoptos.

Aili tikmēr gulēja sniegbaltā gultā. Gulta bija milzīga, tāpēc viņa apgūlās pa diagonāli, jūtoties kā karaliene. Istaba, kurā viņa gulēja, bija ne mazāk skaista kā visa māja. Cik maksāja milzīgs skapis istabas grīdai…

Viņa nevēlējās piecelties un atrasties briesmīgā pasaulē. Viņa visu mūžu gribēja šādi melot, nezinot raizes un problēmas.

Bet šodien bija pārāk svarīga diena, tāpēc viņai bija jāceļas. Parketa grīda bija auksta, Aili iegāja vannā uz pirkstgaliem un atslāba tikai tad, kad atradās dušas kabīnē.

Kūpers un Islijs satikās pirmajā stāvā virtuvē. Meiteni pārvilināja olu kulteņa smarža. Viņa baidījās, ka vakar var atkal notikt, Kūpers atkal sadusmosies un kaut ko salauzīs. Taču tas tā nebija. Vīrietis stāvēja pie plīts un mierīgi gatavoja. Viņš bija ģērbies kreklā un tumšos džinsos, šajās drēbēs viņš izskatījās ļoti jauns.

"Labrīt," Aili sveicināja un apsēdās uz viena no sniegbaltajiem krēsliem.

– Laipni. Tāpēc es nolēmu pagatavot brokastis un vienkārši paziņot labās ziņas.

– Kurš?

– Man ir visu, kas iegādājās vitamīnus, vārdi un pilsētas, kurās viņi dzīvo.

Aili bija sajūsmā un sāka smaidīt kā muļķe. Kūpers pasniedza viņai nelielu papīra lapiņu, kuru meitene nekavējoties pilnībā pārbaudīja.

Sāra Kinga – Filadelfija, Pensilvānija.

Martins Hemsvorts – Dalasa, Teksasa.

Chloe Michaels – Sakramento, Kalifornija.

– Tie ir dažādās ASV vietās! – meitene iesaucās.

– Jā, pamanīju. Vispirms mēs dosimies pie tiem bēdīgajiem zagļiem. Tie, kas tiek rādīti ziņās. Čikāga mums ir vistuvāk.

Meitene piekrita. Viņi ātri pabeidza brokastis un tad piezvanīja Renai. Viņš nebija īpaši priecīgs doties viņiem līdzi, taču nebija citas izvēles.

Pēc pāris stundām visi stāvēja lidostā un gaidīja nākamo reisu. Kopā ar viņiem bija Čārlijs, kurš negribēja palikt mājās. Rens bija dusmīgs un pastāvīgi klusēja, pat nepievēršot uzmanību savai līgavai. Viņš vēlējās, lai tas viss pēc iespējas ātrāk tiktu pārtraukts.

Kūpers samaksāja par biļetēm, kā solīja. Lidmašīnā viņi sēdēja pa pāriem, par ko Kūpers priecājās, jo viņam vairs nebija jāklausās Rena vaimanā.

Lidmašīnai paceļoties, Kūpers pagriezās pret Isliju un sacīja:

– Dzirdēju, ka Čikāgā ir labs ķīniešu restorāns, vai tu gribētu aizbraukt?

Meitene iesmējās.

– Vai tas ir uzaicinājums uz randiņu?

– Var būt.

Tad viņi kopā smējās.

6. nodaļa. "Pirokinēze un akvakinēze"

Lidmašīna nolaidās Čikāgas lidostā, un Aili atviegloti uzelpoja. Viņai riebjas lidot, tāpēc visbiežāk viņa ceļo ar autobusu vai vilcienu, bet tagad citas iespējas nebija. Meitene nepieļāva, ka viņai ir bail, jo Kūpers sēdēja viņai blakus, un viņa nevēlējās šķist vāja viņa priekšā.

Vīrieša piedāvājums doties uz restorānu viņai nevarēja izmest no galvas. Neviens viņu nekad nebija aicinājis uz randiņu, tāpēc romantika viņai šķita kaut kas biedējošs.

Pēc izkāpšanas no lidmašīnas visi četri sapulcējās kopā. Viņi gaidīja norādījumus no Kūpera, kurš, godīgi sakot, nezināja, ko darīt tālāk. Šis pāris, kurš mēģināja aplaupīt banku, varēja atrasties jebkur, un viņu atrašana prasīs vairākas dienas. Kaut es zinātu, kur viņi dzīvo…

Rens bija nervozs. Lidmašīnas lidojuma laikā viņš nevarēja atrast sev vietu, un tagad uztraukums viņu nelaida vaļā. Čārlijs visu laiku klusēja, dažreiz uzskatīja sevi par lieku. Protams, viņai nav tādas pašas spējas kā citiem. Viņa ir visparastākā un nevajadzīgākā, taču viņa negribēja atstāt Renu vienu, jo meitene juta, ka varētu notikt kaut kas briesmīgs.

– Ko darīsim tālāk? – Aili pārtrauca ideālo klusumu.

"Man ir ideja, bet es domāju, ka tā ir nedaudz muļķīga, un daži no jums var tai nepiekrist," Čārlijs sacīja, un visi pārsteigti skatījās viņā. "Rēnu interesē datori, un es domāju, ka vienīgais resurss, ar kuru mēs varam kaut ko uzzināt par šo pāri, ir policijas datubāze …

– Tātad, pagaidiet, vai jūs iesakāt man tās uzlauzt? – Rens jautāja.

Viņš neticēja savām ausīm.

– Jā, es iesaku. Šī ir vienīgā izeja.

Kūpers uzmanīgi klausījās meitenē un saprata, ka tas ir lielisks plāns. Policija, iespējams, jau ir savākusi informāciju par pāri, un viņiem to noderēs.

– Es piekrītu Čārlijam. Mēs varam dabūt viesnīcas numuru un visu sakārtot. "Es paņēmu līdzi savu klēpjdatoru," Kūpers piekrita, un Rens nobolīja acis, jo negrasījās darīt kaut ko tādu, kas viņam nepaglaudītu pa muguru.

Kūpers izsauca taksometru, un viņi devās uz tuvējo viesnīcu. Noīrējuši istabu, sēdāmies meklēt. Katrs no viņiem saprata, ka tas viss prasīs daudz laika un pūļu, īpaši Rens, kurš bija ļoti dusmīgs uz Čārliju.

Puisis sēdēja pie sava klēpjdatora un sapņoja to izmest pa logu. Viņš saprata, ka, ja policisti uzzinās par viņu viltībām, viņam būs jārēķinās ar laiku, turklāt ne mazo.

Visi baidījās, ka viss var noiet greizi, bet vēl bija cerība uz brīnumu. Kā arī veselais saprāts, kas kliedza visu pārtraukt un nomierināties, jo šajos spēkos viņiem nav nekā liktenīga. Varbūt ir nelielas briesmas citiem, bet jūs varat pasargāt sevi no ārpasaules un dzīvot mierīgi.

Protams, tas nevienam nederēja.

Rens pārlūkoja klēpjdatoru, ātri kaut ko ierakstīdams uz tastatūras, un Čārlijs staigāja šurpu turpu pa istabu, kaitinot Kūperu, kurš bija noslīdējis krēslā. Viņš šobrīd gribēja izsmēķēt veselu paciņu cigarešu, jo visi šie nervi uz viņu atstāja sliktu iespaidu. Ar nikotīnu viņš atrada mieru, ko viņš nekad vairs neredzēs.

– Čārlij, kāds ir tavs termiņš? – Kūpers jautāja, domādams, ka varētu meiteni nomierināt. Viņa apstājās un viegli pasmaidīja.

– Septiņus mēnešus.

– Oho, diezgan liels. ko tu gaidi?

"Meitene, Rens vēlas viņu saukt par Līnu, man tas ir stulbs vārds, man Emma patīk labāk," Čārlijs teica, bija skaidrs, ka runas par bērnu viņu lēnām nomierināja, viņa pat apsēdās uz gultas.

– Tātad, tu vari apklust, man jau ir grūti. "Es nekad agrāk nebiju izdarījis tik lielu uzlaušanu," Ren sūdzējās.

– Tātad tu jau esi kaut ko uzlauzis? – Islijs uzreiz jautāja, apsteidzot Kūperu, kurš gatavojās jautāt to pašu.

Rens nopūtās un pagriezās pret meiteni.

"Es mainīju savas atzīmes skolā kopš četrpadsmit gadu vecuma." Tas nebija grūti, jo skolas datu bāzes parole ir pārāk vienkārša. Tad, kad iestājos koledžā, arī tur krāpos, bet mazā veidā, nevis kā tagad.

Visiem bija interesanti dzirdēt par Renas dzīvi, jo visi saprata, ka tagad ir saistīti un vienmēr būs kopā. Līdz brīdim, kad viņi atbrīvosies no šiem briesmīgajiem spēkiem. Viņiem, iespējams, būs jākļūst par komandu, piemēram, foršajiem Avengers. Kūpers par to pasmējās, pārsteidzot apkārtējos cilvēkus.

– Kas ir tik smieklīgi? – Rens jautāja.

"Es tikko sapratu, ka mēs veidojam komandu." Kā mēs sevi sauksim? “Luzeri”, “Neveiksminieki”?

Aili iesmējās, viņam sekoja Čārlijs. Tikai Rens sēdēja un pārsteigts skatījās uz visiem. Viņš nesmējās.

Kūpers piecēlās no krēsla un izgāja uz balkona, viņš vairs nevarēja izturēt, viņam tik ļoti gribējās smēķēt. Vīrietis atvēra logu, izņēma no paciņas vienu cigareti un aizdedzināja. Uzreiz kļuva vieglāk, it kā viņa rūpes paliktu kaut kur tālumā un viņu nemaz neskartu. Viņš pat nepamanīja, kā Aili uznāca uz balkona. Viņa savilkās no dūmu smakas, bet tomēr piegāja pie vīrieša, un, ieraugot viņu, valdzinoši pasmaidīja.

"Cigaretes ir ļaunas," saka Islijs, norādot uz Kūpera rokā esošo indi, bet viņš tikai nomurmējas.

“Es zinu, ka kopā ar tabaku es ieelpoju arsēnu un formaldehīdu. Es zinu, ka laika gaitā smēķēšana novedīs pie ekstremitāšu mazo kapilāru atrofijas un palēninās asinsriti, izraisot hipoksijas stāvokli. Es to visu zinu, jo esmu pazīstams ar cigarešu sastāvu. Mani tas nevar nobiedēt. Es pats izvēlējos šo ceļu.

Aili izbrīnā pavēra muti. Viņa negaidīja, ka vīrietis vienā elpas vilcienā izklās tik daudz informācijas un tad pateiks, ka no tā nebaidās. Viņš apzināti nogalina sevi, lēni un sāpīgi.

– Tas ir neprāts! Nogalināt sevi ir ļoti stulbi!

– Labi tev. Arī jūs tagad esat apdraudēts, jo rīkojaties kā pasīvs smēķētājs, un jums ir iespēja saslimt ar astmu vai pat vēzi.

– Dievs, ar tevi nav iespējams sazināties! – Aili iekliedzās un abi iesmējās.

Kūpers Īlijam šķita kā staigājoša enciklopēdija, kurai vajag tikai dot tēmu un informācija plūdīs kā pa strūklaku. Un viņai tas patika. Viņu vienmēr ir piesaistījuši gudri vīrieši.

Pēkšņi Čārlijs viņiem piezvanīja, pārtraucot smieklus. Kūpers ātri nodzēsa cigareti, izmeta to pa logu un iegāja istabā. Rens sēdēja, rokas salicis uz krūtīm, un klēpjdatora monitors pagriezās pret vīrieti. Ekrānā tika atvērta vietējās policijas datubāze. Kūpers paskatījās uzmanīgāk un ieraudzīja visu, ko vēlējās – pāra vārdus, viņu fotogrāfijas, dzīvesvietas adresi, mācību vietu… Policija strādā ārkārtīgi ātri, un jācer, ka šie pusaudži vēl nav ieslodzīti. cietums. Lai gan visi saprot, ka nevienā cietumā nenonāks. Ar šādām spējām viņus gaida dažādu zinātnieku eksperimenti mūža garumā.

– Ren, tev izdevās lieliski! "Islijs piezīmēja, un Kūpers izjuta greizsirdības lēkmi. Viņš saprata, ka, ja viņš tagad nenomierināsies, viņa spēki izzustu no kontroles.

– Tas nebija tik grūti, kā sākumā domāju. Un, starp citu, Deivija Korentina māja atrodas netālu no mūsu viesnīcas. Tikai dažu minūšu gājiena attālumā.

Dabiski, ka visi uzreiz metās uz izeju, pa ceļam sagrābdami savas mantas. Viņi nevarēja palaist garām iespēju, un katrs no viņiem lūdza, lai policisti pēc viņiem nokļūtu puiša mājā. Lai gan tas bija maz ticams.

* * *

Dāvja māja bija maza un veca, tajā dzīvoja viņa vecāki, kuri pat nenojauta, ka dēls kļuvis par tādu… briesmoni…

Viņi, protams, neatpazina Dāviju no ziņām, viņi tikai smējās, sliecoties domāt, ka tas viss ir joks un datora specefekti. Dažiem cilvēkiem ir garlaicīga dzīve, tāpēc ņemiet viņus un dodiet viņiem burvību.

Tāpēc viņi bija ļoti pārsteigti, kad uz viņu sliekšņa parādījās policija ar kratīšanas orderi. Korentīnas kundzei nekavējoties kļuva slikti, un viņas vīram bija jānes viņai glāze ūdens. Viņš vienmēr zināja, ka viņu dēls iedzīs māti zārkā un pēc tam viņu ar savām dēkām. Dāvijs nav bijis mājās jau trīs nedēļas. Viņš kaut kur aizbēga ar savu vecuma meiteni un vairs neatgriezās. Korentīna kungs pastāstīja visu, ko zināja par savu dēlu, neslēpjot pat sīkumus. Dāvijs to ir pelnījis, un viņam pienācis laiks atbildēt par savu uzvedību.

* * *

Divu meiteņu un divu vīriešu grupa apstājās pie kādas policijas automašīnu ieskautas mājas. Viņi saprata, ka kavējas. Aili sejā bija noraizējies. Viņa baidījās par puisi, jo viņa spēks, iespējams, nodarīs viņam to pašu, ko Kūpera spēks. Viņa domāja, ka pēkšņi pie mazākās agresijas var zaudēt savaldību arī viņas telekinēze.

– Apbrīnojami! Mēs vairs neredzēsim šo Dāviju. Vai arī jums ir plāns viņu dabūt ārā no cietuma? – Rens jautāja.

– Pagaidi, te kaut kas nav kārtībā. Redziet, policisti atgriežas bez puiša,” atzīmēja Kūpers.

Un tad visiem saprata, ka puisis varēja aizbēgt! Uzreiz kļuva vieglāk. Un neviens pat nedomāja par to, ka tagad pusaudžus vispār nav iespējams atrast, jo pat policisti to nevar izdarīt.

Visi apgriezās un gāja pa ielu, lai nepiesaistītu pārāk lielu uzmanību. Rens un Čārlijs nekavējoties gribēja atgriezties viesnīcā un atpūsties, un Kūpers atgādināja Islijai par viņu randiņu ķīniešu restorānā. Meitene, protams, piekrita. Viņa arī gribēja atpūsties, turklāt bija izsalkusi.

"Pagaidi, Kūper, ir viena problēma," meitene teica.

– Kuru?

– Vai es kreklā un džinsos iešu uz restorānu? Man vispār nav līdzi normālas drēbes, un es izskatīšos pēc idiotas.

Kūpers iesmējās.

– Jums par to nav jāuztraucas, man ir nauda, jūs atceraties, ka esmu miljardieris, vai ne?

Šie vārdi nebija lielība, bet drīzāk atgādinājums meitenei, kurai nekad nebija bijis daudz naudas. Aili nav pieradusi, ka var spontāni doties uz restorānu vai nopirkt dārgas drēbes. Viņa bija pieradusi taupīt uz visu, bet Kūpers, gluži pretēji, atļāvās visu saprāta robežās. Naudu viņš, protams, neizmetis, bet gan ieguldījis noderīgās lietās – medikamentu izgudrošanā, labdarībā, un pirms gada pat uzbūvējis patversmi dzīvniekiem, ko mīlējis vairāk nekā cilvēkus.

Aili par to zināja, jo pirms intervijas viņa ieguva visu pieejamo informāciju.

"Vai jūs iesakāt mums tagad doties uz veikalu un nopirkt man drēbes?" – meitene bija pārsteigta.

– Un ko ne? Es domāju, ka Prada kleita tev lieliski izskatīsies.

Aili seja uzreiz nosarka. Viņa nespēja noticēt savām ausīm: Kūpers Raiss gribēja viņai uzdāvināt tik dārga zīmola kleitu.

– Es pat nezinu. Tas ir ļoti dārgi…

"Esi kluss," Kūpers maigi satvēra meitenes roku, liekot viņai vēl vairāk nosarkt. – Man tie ir santīmi, ticiet man. Es gribu jums uzdāvināt dāvanu.

Aili bija gatava sākt kliegt no emocijām, ko viņa piedzīvoja ar vīrieša pieskārienu. Meitene nekad agrāk to nebija izjutusi.

– Labi, iesim.

Kūpers pasmaidīja un viņi devās meklēt tuvāko zīmolu veikalu, un pēc piecām minūtēm viņi stāvēja pie drēbju rindām. Pēc Iļjana standartiem tas maksāja astronomisku naudu.

Viņa paņēma melnu kleitu, kas izgatavota apvalka stilā. Tam bija ziedu raksts un dziļš kakla izgriezums. Meitenei šī kleita nepatika, un, apskatījusi cenu zīmi, viņa to pilnībā nolika. Nākamā bija violeta kleita, kas sniedzās tieši virs ceļgaliem un bija klāta ar lieliem tirkīza ziediem. Tas maksāja uz pusi mazāk nekā iepriekšējais. Meitene grasījās to ņemt un pielaikot, taču Kūpers viņu apturēja.

– Es redzu, ka jums nepatika šī kleita, lūdzu, neskatieties uz cenu, izvēlieties to, kas jums patīk.

Aili nopūtās un piekrita vīrietim, jo drēbes īsti neatbilda viņas gaumei. Meitene noņēma no pakaramā vēl vienu kleitu un uzreiz tajā iemīlējās. Tas bija balts, trīs ceturtdaļas garumā, ar zemu izgriezumu un izšūtu melnu ziedu labajā pusē. Kūpers redzēja, kā Islijs iemīlējies aplūko kleitu un pēkšņi izrāva to no meitenes rokām.

– Jā, tas ir izlemts. "Tu pielaiko šo kleitu, un mēs to nopērkam," vīrietis teica, tad satvēra meitenes roku un aizvilka viņu uz pielaikošanas kabīni. Aili varēja tikai paklusēt.

Pēc divām minūtēm meitene nostājās Kūpera priekšā šikā kleitā septiņsimt piecdesmit dolāru vērtībā. Viņai aizrāvās elpa no tik pārmērīgi lielas summas, taču Kūpers bija neatlaidīgs un nekavējoties veda meiteni pie kases.

Taču Aili pēkšņi apstājās, kad ieraudzīja sev priekšā divus pusaudžus. Tie paši, kas gandrīz nodedzināja bankas ēku un policiju. Viņi stāvēja pie drēbju plaukta un, iespējams, gribēja kaut ko nozagt, jo kur viņi ņēma naudu šādam zīmolam? Kūpers tos nepamanīja uzreiz, tāpēc viņš sāka stumt meiteni uz kases aparātu. Aili nevarēja pretoties ar tik lielu spēku, tāpēc viņai vispirms bija jānorāda pāris, kas viņus atveda uz Čikāgu.

Kūpers uzreiz atlaida meiteni, pārsteigumā iepletās acis. Viņš nekavējoties metās pretī pusaudžiem, nepievēršot uzmanību tam, ka atrodas veikalā.

– Sveiki, vai jūs esat Deivijs Korentīns un Žaneta Hola? – Kūpers jautāja tukši.

Dāvijs uzreiz paraustīja un sāka skriet, bet Kūpers viņu viegli apturēja, satverot viņa roku. Žanetes acis šaudījās pa veikalu, un tad viņa sāka skriet. Aili nebija pārsteigta un ar prāta spēku pabīdīja plauktu ar drēbēm tieši meitenei priekšā, viņa bailēs atlēca atpakaļ, neaizmirstot kliegt.

Pusaudži tika notverti. Pārdevējas un veikala konsultantes šokā noskatījās uz notiekošo un nekustējās. Kūpers vēlējās, lai viņam būtu iespēja izdzēst noteiktus mirkļus no savas atmiņas.

Islijs un Kūpers izveda pārbiedēto pāri no veikala, neaizmirstot samaksāt par kleitu. Aizveduši pusaudžus aiz mājas stūra, viņi palaida vaļā. Dāvja rokās uzreiz iedegās spoža liesma, un Žanetas priekšā izveidojās neliela ūdens bumbiņa. Kūpers pārsteigts par redzēto nosvilpa.

"Ak, es nevaru lepoties ar tādām spējām kā jūs…" Kūpers iesāka, un viņam uzreiz lidoja uguns bumba.

Aili reaģēja ātrāk nekā vīrietis un nekavējoties apturēja šāviņu. Viņa bija pārsteigta, cik viņai tas bija viegli, tiklīdz viņa kaut ko iedomājās, viss izdevās uzreiz. Viņai vairāk sāka patikt telekinēze.

Dāvja acis bailīgi raudzījās uz gaisā sastingušo bumbu, un Aili to svieda pret sienu. Tas avarēja, atstājot tikai nelielu pelēku dūmu mākoni, kas pēc dažām sekundēm pazuda.

– Pietiekami! – meitene kliedza. – Mēs tevi nenogalināsim. Mums ir tāda pati problēma kā jums. Man ir telekinēze, Kūperam ir superspēks.

"Mēs jums neticam," Deivijs atbildēja, veidojot jaunu uguns bumbu.

Aili nopūtās, gatavojoties novirzīt nākamo šāviņu.

"Dāvi, esi kluss, klausīsimies viņus," sacīja Žaneta, kura noņēma ūdens bumbu un uzlika roku uz mīļotā pleca.

"Mani sauc Kūpers Raiss, jūs droši vien zināt par mani kā par vitamīnu radītāju, ko dzērāt un guvāt spēku," Kūpers iesāka.

"Es nedzēru šīs tabletes," Žaneta viņu pārtrauca.

Kūpers bija pārsteigts.

"Kur tad tu ieguvi savas spējas?"

Meitene paraustīja plecus.

– Man nav ne jausmas. Acīmredzot pie tā visa nav vainīgas tabletes.

– Ko tas nozīmē? – Aili pārsteigti jautāja.

– Mums tas būs jānoskaidro.

–Vai jūs varat noņemt šīs spējas? – Žaneta jautāja, cerot uz pozitīvu atbildi.

– Ja noskaidrosim šo spēku rašanās patieso cēloni, tad mēģināsim. "Es neko nevaru apsolīt," Kūpers atbildēja.

Dāvijs gribēja kliegt uz Žanetu, jo viņš nevēlas zaudēt savas spējas un dzīvot garlaicīgo dzīvi, kāda viņiem bija agrāk. Viņš juta, ka, pārvaldot uguni, viņš var visu. Visi sliktākie plāni.

– Mēs vēlētos, lai jūs nāktu mums līdzi. Atliek atrast trīs cilvēkus, kuriem, iespējams, ir pilnvaras, ”sacīja Kūpers.

"Tu un es nekur neiesim," Deivijs atteica, un Žanete uzmeta viņam dusmīgu skatienu. Nez kāpēc meitene šiem cilvēkiem ticēja, ka nesaskatīja tajos briesmas, ko redzēja Dāvijs. Viņai bija vajadzīgs atbalsts.

– Labi, tāpēc policisti tevi noķers un aizvedīs uz kādu laboratoriju, lai ar tevi varētu eksperimentēt. Vai tu gribi šo?

– Mūs nav tik viegli notvert.

– Nu jā. Es to pamanīju veikalā. Tu īsti tur neslēpies.

– Tā bija mana ideja doties uz to veikalu, – Žaneta viņu pārtrauca. "Kaut kas mani tur ievilka." Dāvijs bija pret to, bet es viņu pārliecināju. Acīmredzot mums bija lemts satikties.

Visi par to domāja, jo šāda sakritība tiešām pārsteidz. Viņi satikās tik dārgā boutique… Te noteikti bija kaut kas netīrs.

"Mēs dosimies tev līdzi, ja liksiet policistiem par mums aizmirst," Deivijs noteica savu nosacījumu.

Kūpers otrreiz nožēloja, ka viņam nav iespēju izdzēst atmiņu, būtu vieglāk tikt galā ar policiju.

– Labi, mēs kaut ko izdomāsim. Tagad ejam uz viesnīcu, un, lūdzu, vairs neizmantojiet savu spēku.

Deivis iesmējās, pārvilka kapuci pār galvu, un viņi visi devās uz viesnīcu. Aili saprata, ka viņu vakariņas restorānā ir atceltas, un viņas dvēsele uzreiz kļuva skumja. Bet viņa ļoti gribēja šo randiņu ar Kūperu…

Rens un Čārlijs sēdēja viesnīcas istabā, viņi pārsvarā klusēja, nezinādami, par ko runāt. Puisis saprata, ka šīs ir mierīgās un laimīgās dzīves beigas, kas drīz sāksies. Drīz pasaulē nākošā meita zinās, ka viņas tēvs ir briesmonis ar kādām dīvainām spējām. Viņš to negribēja.

Islijs, Kūpers un iemīlējies pāris Renam un Čārlijam istabā ieradās negaidīti, jo domāja, ka jau sen ir prom, un, ieraugot Dāviju un Žanetu, bija pavisam pārsteigti.

– Kā jūs tos atradāt? – Čārlijs jautāja.

"Nejautājiet, tas ir pārāk dīvains stāsts," sacīja Aili un apsēdās uz krēsla.

– Kādas spējas jums abiem piemīt? – Žaneta jautāja, skatoties uz Čārliju.

"Man ir atjaunošanās, Čārlijam vispār nav spēju, viņa ir tikai mana līgava, un tā sagadījās, ka es viņu ievilku šajā visā," sacīja Rens.

– Starp citu, mēs īsti neesam tikušies. Protams, jūs zināt mūsu vārdus, bet mēs nezinām jūs visus.

–Tu mani jau pazīsti. Meitene ar telekinēzi ir Eilija, viņš ir Rens, un viņa līgavu sauc Čārlijs,” Kūpers iepazīstināja visus.

Dāvijs klusēja. Viņam vairs nepatika visa šī komanda. Lai gan grūtnieces Čārlija skats viņu nomierināja, jo viņa šķita nekaitīga.

"Man šķiet, ka tas ir sākums kaut kam pārsteidzošam un interesantam." Sasodīts, mūsu spējas ir neticamas! "Man ir bail iedomāties, kādi spēki ir citiem cilvēkiem," Aili apbrīnoja.

"Manuprāt, tas ir foršāk par manu bezjēdzīgo atjaunošanos," Rens atbildēja, un visi smējās. Dāvja sejā parādījās pat īslaicīgs smaids.

7. nodaļa. "Neredzamība"

Jaunā diena bija produktīva. Vakar viņi atrada divus nemierīgus pusaudžus, kuri tagad guļ blakus istabā. Uguns tika neitralizēta, bet Ūdens daudz nepretojās. Kūpers gulēja savā "suite" numurā un domāja par Isliju. Pareizāk sakot, par atceltu datumu. Un viņš cerēja, ka kādreiz viņiem būs otrā iespēja…

Pati Aili gulēja līdzīgā istabā gultā, taču viņa domāja nevis par randiņu, bet gan par Dāviju. Meitene redzēja, ka puisis viņiem nemaz neuzticas, un viņa bīstamais spēks viņu neprātīgi nobiedēja, jo pusaudzis jebkurā brīdī varēja zaudēt savaldību un visus nogalināt.

Rens stāvēja vannas istabā un skatījās uz savu atspulgu spogulī. Viņš joprojām nevarēja samierināties ar domu, ka ir izdarījis noziegumu. Viņš droši vien cietīs visu atlikušo mūžu.

Vakar viņi no policijas datu bāzes izdzēsa visu informāciju par Deiviju un Žanetu. Protams, tas pilnībā neapturēs viņu noķeršanu, taču ievērojami palēninās to. Šajā laikā viņiem būs laiks aizbēgt no valsts, meklējot citus cilvēkus, kuri lietojuši tabletes.

Viņu nākamais plāns bija apstāties Filadelfijā un meklēt Sāru. Viņiem ir viņas adrese, tāpēc viss būs daudz vieglāk nekā ar Deiviju un Žanetu.

Deivijs gulēja blakus joprojām guļošajai Žanetai. Viņš paskatījās uz viņas skaisto seju un izbrauca ar roku caur viņas tumšajiem matiem. Viņš gribēja, lai meitene būtu drošībā un kaut kur tālu no viņa. Galu galā spēks, ko viņš bija ieguvis, varēja viņu pārņemt jebkurā brīdī. Viņš to juta, sajuta spēku, spēku, autoritāti… Viņam tas patika, un tajā pašā laikā tas viņu nostādīja šoka stāvoklī.

Tad bankā Dāvijs gandrīz nogalināja Žaneti. Viņš nespēja pretoties dusmām, kas apklāja viņa acis ar tumšu plīvuru. Nekāda iekšēja cīņa nevarēja apturēt trakojošo spēku. Uguns izrādījās viņa lāsts.

Bet pats ļaunākais nebija pat viņā, bet Žanetā… Viņa kaut kā arī saņēma šo sasodīto spēju, kas, iespējams, arī varēja iziet no kontroles – tas ir laika jautājums. Protams, Žaneta var nepakļauties stihijai…

Deivis pieņēma, ka viņam būs jāuzticas šiem cilvēkiem, jo viņi viņiem palīdzēja. Policija, kas viņus meklēja, bija milzīga problēma turpmākajā dzīvē. Pusaudžiem būtu nemitīgi jāslēpjas, jābaidās no katra čaukstiņa un svešiniekiem, un tāda dzīve nav Žanetai.

Kūpers savāca lietas, kuras viņam vakar bija izdevies sakārtot savā istabā. Viņš gribēja doties prom agri, jo, jo ātrāk viņi ieradīsies Filadelfijā, jo ātrāk viņi atrisinās visas problēmas un atgriezīsies Mineapolē kā vesela zaudētāju komanda.

Viņš saprata, ka tālāk viņu sagaida eksperimenti un mēģinājumi atrast zāles pret jebkādām izredzēm. Tas nebūs viegli, tas prasīs ilgu laiku, bet viņš ir gatavs mēģināt, gatavs glābt šos cilvēkus, kuri burtiski ienīst pārmaiņas savā dzīvē.

Izejot no istabas, Kūpers uzaicināja visus savus jaunos draugus uz brokastīm, kuras tika pasniegtas šajā viesnīcā. Viņam nekad agrāk nebija. Stendlers bija viņa partneris, labā roka visas viņa dzīves darbā. Viņš viņam uzticas, bet neuzskata viņu par draugu. Tagad visam vajadzētu būt savādāk. Kūpers var atrast cilvēkus, kuri jebkurā brīdī uzklausīs un palīdzēs sarežģītos jautājumos…

Islijs izgāja no istabas un sekoja Kūperam un pārējiem uz ēdamistabu. Viņas vēders prasīja ēdienu, tāpēc viņa paātrināja gaitu. Kūpers šodien kaut kā apmulsa, meitene to uzreiz pamanīja. Varbūt tas ir Dāvja uzvedības dēļ, vai arī neveiklības dēļ, jo viņu randiņš nenotika vakar.

Brokastis bija ļoti sātīgas un garšīgas, par ko visi bija ļoti priecīgi. Visi pie galda klusēja, iesūkušies ēdiena uzsūkšanā. Lai gan, iespējams, vienkārši nebija ko teikt.

Kūpers pirmais pārtrauca klusumu, nolika malā dakšiņu, padzēra apelsīnu sulu un sāka runāt:

– Pēc brokastīm dodamies uz Filadelfiju, Pensilvānijas štatā, kur dzīvo Sāra. Viņa nopirka manas tabletes.

– Tātad klaiņosim pa štatiem, meklējot cilvēkus ar spējām? – jautāja Dāvijs.

– Jā, jāatrod visi un kopā jādodas uz Mineapolisu.

Deivis iesmējās un nolika šķīvi ar pusapēsto olu kulteni.

"Un ko mēs tur darīsim, vai drīkstu jautāt?"

– Noteikti. "Es mēģināšu izveidot vakcīnu un jums palīdzēt," Kūpers atbild un īsi paskatās uz Isliju, kura ēd savu cepto grauzdiņu un dzer stipru kafiju.

– Brīnišķīgi. Nē, tas ir patiešām forši. Bet vai esat pārliecināts, ka varat to izveidot?

– Dāvij, varbūt pietiek ar jautājumiem? – Žaneta bija sašutusi, aizkaitināti uzlūkodama puisi.

– Nekas, es saprotu viņa ziņkāri.

Bet Deivijs neko citu neteica – viņš baidījās sadusmot Žanetu.

Pēc brokastīm visi devās uz savām istabām, lai sakravātu mantas. Aili aplūkoja savu jauno kleitu, kuru viņa nevilka viņu pirmajā randiņā. Viņai uzreiz palika skumji, jo šī ir dārga lieta, kurai nevajadzētu krāties skapī putekļus.

Atceroties kleitas cenu, viņa smagi nopūšas. Viņa vēlētos atdot Kūperam visu summu, taču saprot, ka drīzumā to nedarīs. Un ar nosacījumu, ka tas daudz ietaupa.

Iemetusi mantu koferī, Aili izgāja no istabas. Rens un Čārlijs jau stāvēja pie reģistratūras. Puisis rokās turēja ceļojumu somu, un Čārlijam uz pleca karājās miniatūra rokassomiņa. Viņi kopā izskatījās harmoniski, it kā būtu radīti viens otram.

Aili pasmaidīja par atziņu. Protams, viņa netic mīlestībai, viņa uzskata, ka ir tikai pieķeršanās cilvēkam un nekas vairāk. Un kāds tam tikko izdomāja terminu “mīlestība”, kas liek Islijai sarauties.

– Kūpers vēl nav nokāpis? – meitene jautāja, noliekot koferi uz grīdas blakus Čārlijam.

– Nē, gluži kā iemīlējies pāris. Vai viņi jūs arī kaitina? – Rens atbildēja, skatīdamies uz Aili.

– Ir nedaudz. Bet es domāju, ka mēs pie tā ātri pieradīsim.

Rens nopūtās un apskāva savu līgavu, kura bija ietīta garā jakā.

Drīz vien pārējā tā sauktā komanda nolaidās. Žanete pasmaidīja, viņa staigāja roku rokā ar Dāviju, kurš arī bija labā noskaņojumā. Aili bija pārsteigts, cik ātri viņa garastāvoklis mainījās.

– Nu, mēs lidojam uz pirmo Amerikas Savienoto Valstu galvaspilsētu! – Deivijs priecīgi saka, noskūpstīdams Žanetu uz vaiga. Čārlijs pasmaidīja, bet pārējie vienkārši nereaģēja uz viņa vārdiem.

Kūpers bija pēdējais, kas devās lejā, nesot somu ar savām mantām.

"Es tikko paskatījos uz nākamo lidojumu uz Filadelfiju, un tas ir tikai pēc pāris stundām," sacīja vīrietis, stāvot blakus visiem.

– Tātad ejam! – Rens izlēmīgi nokomandēja un visi sakustējās, lai paspētu uz autobusu, jo lidosta atradās piecpadsmit minūšu brauciena attālumā no viesnīcas.

Čārlijs sēdēja blakus Renam, turēdamies pie viņa it kā sastingusi. Patiesībā viņa vienkārši baidījās. Viņai bija slikta sajūta, ka viņa nevarēja tikt tam pāri.

Autobuss apstājās un izkāpa seši cilvēki.

Aukstais vējš ietriecās Žanetes sejā, un viņa nodrebēja. Laikapstākļi ir mainījušies, un ne uz labo pusi. Viss liecināja, ka notiks kaut kas slikts, taču neviens tam nepievērsa uzmanību. Visas domas bija aizņemtas ar Sāru.

O'Hare lidosta bija silta un pārpildīta. Protams, līdz nolaišanās bija palicis pavisam maz laika.

Visa komanda devās uz pirmo termināli, un Kūpers nopirka biļetes. Līdz lidojumam bija atlikušas dažas stundas, un puiši nolēma pavadīt laiku lidostas kafejnīcā. Kūpers piedāvāja uzkost, taču visi atteicās. Šķita, ka gaiss ir spriedzes pilns.

Pēc divām stundām komanda pārcēlās uz noteiktu zāli, gaidot rindā, lai iekāptu.

Aili iegrima lidmašīnas sēdeklī. Uz nākamā krēsla sēdēja Kūpers, kurš nolēma būt blakus meitenei, jo pamanīja, ka viņai ir neliela fobija. Viņš atradās pie loga un skatījās uz skrejceļu.

Čārlijs nekad nav bijis Filadelfijā, bet Rens ir devies, jo tur dzīvo viņa brālis. Meitene mīl ceļot un jau iztēlojas pilsētas skaistumu.

Dāvijs pilnībā nomierinājās. Žaneta uzlika galvu uz viņa pleca un atslāba. Kad tuvumā ir meitene, puisis jūt mieru. Šķiet, ka tas neitralizē viņas agresiju un bīstamās spējas. Tikai viņas dēļ tie policisti tagad ir dzīvi, jo ja ne viņas topošā vara, viņš būtu nodedzinājis banku līdz pamatiem un pat neko nejutu.

Divu stundu lidojums pagāja visiem nemanot. Aili spēja likvidēt bailes un jutās mierīga. Varbūt Kūpers, sēdēdams viņai blakus, viņu tā ietekmējis. Viņa juta viņa siltumu un enerģiju, ko viņš izstaro. Kūpers ir labs cilvēks. Viņai bija žēl, ka daži cilvēki par viņu izplata briesmīgas baumas.

Lidmašīna nolaidās Filadelfijas starptautiskajā lidostā. Laikapstākļi Pensilvānijā bija labāki nekā Čikāgā. Kūpers izņēma no kabatas mazu baltu lapiņu, uz kuras bija rakstīta Sāras adrese.

Apskatījis Google Maps, Rens saprata, ka meitenes māja atrodas pretējā pilsētas galā. Visi paskatījās viens uz otru un smagi nopūtās. Čārlijs ieteica braukt ar metro. Pēc pāris minūšu strīdēšanās visi padevās un devās uz tuvāko staciju.

Filadelfijas metro ir ceturtais vecākais Amerikas Savienotajās Valstīs, Kūpers viņiem to pastāstīja un nolēma parādīt savas zināšanas. Šiem vārdiem neviens nepievērsa uzmanību.

Metro viņus ātri nogādāja vajadzīgajā stacijā, un viņi devās uz Sāras māju.

Ēka bija jauka un diezgan jauna. No ārpuses šķita, ka māja ir lielāka, taču, ieskatoties tuvāk, varēja saprast pretējo: koka logi nokrāsoti balti, sienas gaiši dzeltenas, durvis lielas un masīvas. Visi sapulcējās ap viņu, un Rens apņēmīgi nospieda durvju zvanu. Skaļi soļi tuvojas ieejai, un durvis atveras.

Visu priekšā stāvēja maza auguma meitene ar nedaudz kuplas miesas būves. Viņa pārsteigta paskatījās uz katru komandu.

– Sveika, vai tu esi Sāra Kinga? – Kūpers jautāja, izkāpdams visu priekšā.

– Jā, kā es varu jums palīdzēt?

– Mani sauc Kūpers Raiss, domāju, ka esat par mani dzirdējuši, jo iegādājāties manis izgudrotās tabletes pret alerģijām.

– Ak, jā, protams, dzirdēju. Es nopirku tavas tabletes draugam…

Islijs pārsteigts paskatījās uz Kūperu, kurš neatvēra skatienu no Sāras.

– Vai viņa tos pieņēma? – Kūpers nopietni jautāja.

Meitene pamāja. Pauze, kuras laikā visi klusēja, lika Čārlijam kļūt nervozākam.

– Vai vari nosaukt viņas adresi un vārdu? – Rens jautāja, pārtraucot ideālo klusumu.

"Protams, tikai viņa pēdējā laikā uzvedas dīvaini." "Es nedomāju, ka viņa priecāsies tevi satikt," Sāra atbildēja, tad ātri atgriezās mājā un paņēma papīra lapu un papīra lapu. Viņa uzrakstīja uz tā dažus vārdus un pasniedza Kūperam.

– Paldies uz redzēšanos.

Pie šī oficiālā Raisa toņa Aili jutās jocīgi, jo viņa to nebija gaidījusi. Viņai šķita, ka viņš ir pavisam cits.

– Lieliski, viņu sauc Elīna Blū, un viņa dzīvo divas ielas tālāk. Es domāju, ka mēs varam staigāt.

Viņi devās ceļā. Visi staigāja pa pāriem, kā bērnudārzā. Izņemot to, ka ne visi turējās rokās. Islijs bija blakus Kūperam, kurš neskatījās uz viņu.

– Tālāk dosimies uz Dalasu? – meitene jautāja.

– Jā. Vai būtu stulbi vispirms lidot uz Sakramento un pēc tam atgriezties Dalasā, vai arī tu esi pret to?

– Godīgi sakot, man ir vienalga, kur lidot. Galvenais ir ar to ātri tikt galā. Es ticu, ka jūs varat mums palīdzēt.

– Es arī gribētu tam ticēt. Bet es pat nezinu, ar ko sākt. Turklāt laboratorijā ir pārāk daudz liecinieku, kuri uzdos jautājumus.

– Paziņot, ka laboratorija uz laiku slēgta, sūtīt strādniekus atvaļinājumā. Šajā laikā mums būs laiks visu sakārtot.

Kūpers pamāja, jo saprata, ka tā nebija slikta ideja. Viņš uzklausīja meitenes idejas.

Pa ceļam parādījās Elīnas māja. Tā gandrīz neatšķīrās no Sāras mājas, lai gan tā bija citā krāsā, un jumtam bija cita forma…

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «Литрес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на Литрес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.