Edgars Auziņš
Laika cilpa

Prologs

1984 gads

Promocijas darbs virzījās lēnām. Kirils Mjagkovs sēdēja šaurā, iegarenā istabā, kas bija pilnībā piebāzta ar grāmatām – plaukti bija pārpildīti un nolikti no abām pusēm, un starp tiem kā nabaga radinieks atradās viņa galds. Blāva gaisma apgaismoja atvērtu Talmudu kalnu ar grāmatzīmēm, kas bija izkaisītas pa lapām. Otrs kalns bīstami sasala uz palodzes. Logs ar skatu uz pagalmu bija pārklāts ar biezu melnu audumu, tāpēc viņam nebija ne jausmas, kāds diennakts laiks ir ārā – bija gaišs, vai rudens drūmums jau bija nolaidies pār pilsētu, absorbējot visu apkārtējo. Logs bija aizmūrēts ne velti – pretī atradās kaut kāda apsardzes iestāde, vai nu pirmstiesas izolators, vai kas tamlīdzīgs, un aiz tās tumšajām restēm dažkārt varēja redzēt kameru iemītniekus, kas skatījās uz pretējo māju. bez ko darīt.

Tomēr Kirils tam nepievērsa uzmanību. Pirms diviem mēnešiem viņš vienojās ar mūsdienu vēstures nozares vadītāju, ka nepieciešamības gadījumā strādās līdz rītam, un tā kā pēc aizstāvēšanas kļuva par nozares vadošo pētnieku un arī jaunāko un perspektīvāko Anatoliju Vjačeslavoviču. devās viņam pretī pusceļā.

Atklāti sakot, viņš mīlēja Kirilu un palīdzēja viņam visos iespējamos veidos. Komandā klīda baumas, ka pēc aiziešanas pensijā viņš iesniegs lūgumu, lai Kirils tiktu iecelts par nozares vadītāju. Tas bija rets gadījums, kad visi par to priecājās.

Kirils atkal pārskrēja pāri ar roku rakstītajai baltā papīra lapai. Viņam riebās rakstīt – viņa domas bija apmulsušas, viņš nevarēja sekot līdzi viņu lidojumam, turklāt taustiņu klikšķi ļoti traucēja. Tāpēc Kirils izmantoja Bik lodīšu pildspalvu, kuras komplektu kopā ar pildījumiem Anatolijs Vjačeslavovičs viņam atveda no ārzemju konferences Berlīnē.

Sastingis virs galda, viņš nevarēja saprast, kā sākt jaunu rindkopu. Promocijas darbs bija veltīts Lielajam Tēvijas karam, proti, izlūkošanas ziņojumu izmantošanai Sarkanās armijas kaujas operāciju laikā.

Neskatoties uz to, ka darba tēma kopumā bija tīri vēsturiska, tā vēl nav zaudējusi savu aktualitāti. Kā uzticēties izlūkošanas datiem sarežģītos apstākļos, kā tos pārbaudīt, kādi liktenīgi lēmumi un izrāvieni balstījās uz padomju izlūkdienestu ziņojumiem un kāpēc daži no tiem, neskatoties uz to acīmredzamo vērtību, nekad netika izmantoti – tas bija zinātniskās intereses priekšmets .

Anatolijs Vjačeslavovičs pat deva mājienu, ka ļoti nopietni cilvēki no Valsts drošības komitejas ir ieinteresēti viņa darbā un, ja viņš gūs vērā ņemamus rezultātus, promocijas darbs var tikt klasificēts. Šīs baumas ātri izplatījās komandā un piešķīra tās darbam noslēpumainu un pat varonīgu auru. Tomēr pats Kirils uz šo lietu skatījās vienkāršāk – viņš tikai gribēja saprast kaut kādas dīvainas, viņaprāt, lietas, ko pamanījis, būdams Maskavas Valsts universitātes vēstures nodaļas maģistrants.

Tagad, kad viņu uzaicināja uz PSRS Vēstures institūtu kā jaunāko pētnieku mūsdienu vēstures nozarē, viņam bija iespēja to visu pārbaudīt visrūpīgāk.

Kirils pēkšņi nošķaudīja. Birojā, kurā viņam tika dots rakstīt disertāciju, grāmatu putekļi lidinājās kā smogs. Viņš uzlika pildspalvu uz tīras baltas lapas, izstaipījās un atcerējās, ka jau sen gribēja dzert tēju.

Katls atradās atsevišķā telpā gaiteņa galā, tur bija arī trauki, neliels ledusskapis, galds un divi krēsli. Uz ledusskapja atradās maizes kaste, kurā gulēja akmens klaipa puse. Viņš nekad neskrēja uz pārtikas veikalu, un tagad, iespējams, bija par vēlu. Jums būs jāmērcē klaips tējā.

Kirils nopūtās, piecēlās no neērtā cietā krēsla un izstaipījās. Lēnām, šūpojoties, viņš devās pa tumšo gaiteni. Ārpus ēkas valdīja klusums. Vēl viena svētdiena zinātnes labā, – nodomāja Kirils, iegāja istabā, pieslēdza katlu rozetei, ielēja ūdeni no tējkannas krūzē un sakrustoja rokas uz krūtīm, vērodams ūdens burbuli krūzē.

Kad viņa ausis sasniedza dīvaina skaņa, viņš nodomāja, ka tie ir vecā Snaiges ledusskapja viltības, kas murrā, kurnēja un runāja pats no sevis, apkārtējiem nekaunoties.

Ūdens krūzē sāka šņākt un kļuva bālgans.

Kirils klausījās. Viņš bija pilnīgi viens Jaunās vēstures sektora ēkā – par to nebija šaubu. Turklāt šī nebija galvenā ēka, bet gan blakus esošais izpētes spārns ar atsevišķu ieeju, kas šobrīd ir aizslēgts ar atslēgu, kas Kirilam bija džinsu kabatā.

Katram gadījumam viņš pārbaudīja – atslēga bija vietā.

Skaņa atkārtojās. Un tas nepārprotami nāca nevis no ledusskapja, bet kaut kur vecās, pirmskara ēkas dziļumā.

Puisis kļuva piesardzīgs.

Kāds izkāpa pa logu pirmajā stāvā? Tad viņš būtu dzirdējis saplīsušu stiklu skaņas, soļu skaņas – tikai apkopēja Anna Nikolajevna varēja klusi staigāt pa nolietoto, čīkstošo parketa grīdu, un neviens nezināja, kā viņa to izdarīja. Un kas iet uz Vēstures institūtu, ko ņemt? Marksa-Engelsa krūšutēs? Grāmatas?

Tomēr kaut kas bija, bet neviens par to nezināja.

Kirils lēnām pastiepa roku līdz kontaktligzdai un pavilka katla vadu. Dakša izkrita un šņākšana krūzē apstājās gandrīz uzreiz.

Rakstāmmašīnai līdzīga skaņa. Vienkārši rakstīt, lai kurš tas būtu, ļoti klusi un burtiski viens burts dažās minūtēs.

KLAC.

Kirils juta, ka pār viņa mugurkaulu lēnām pārlec drebuļi.

Spoks? Nu, tas ir pilnīgi smieklīgi divdesmitajā gadsimtā. Viņš mēģināja pasmaidīt, lai apstiprinātu savus vārdus, taču tas iznāca greizs.

Īsie klauvējieni, tie klauvējieni, kas atbalsojās tukšajā ēkā, viņu tik ļoti nobiedēja, ka viņš uz brīdi pārņēma paniku.

Telefons dežūrēja pirmajā stāvā, bet tur vajag nokāpt, kas, protams, piesaistītu uzmanību… protams, bija arī telefons reģistratūrā un direktores kabinetā, bet tagad šie kabineti ir slēgti.

Kirils automātiski paņēma no galda salveti un noslaucīja pieri, kuru klāja sviedri.

KLAC.

Sasodīts! – viņš pie sevis nolamājās. Režisora sekretāre Naina Iosifovna svētdienas vakarā nevarēja ierasties uz darbu. Tas ir neiespējami. Viņa noteikti būtu ieskatījusies viņa skapī, jo īpaši tāpēc, ka tieši viņa ierakstīja rīkojumu par biroja piešķiršanu.

Kirils piesardzīgi paskatījās ārā no istabas. Zem pieņemšanas telpas durvīm bija tumšs, nenāca ārā neviena gaismas strīpa.

KLAC. KLAC.

Jaunā skaņa lika viņam uzlēkt uz vietas. Likās, ka skaņas avots bija ļoti tuvu, burtiski dažu metru attālumā. Bet augsto griestu un plato arku dēļ atbalss nesa asas, biedējošas šalkoņas pa visu stāvu un bija grūti noteikt virzienu – skaņa šķita nākusi no pašām sienām, no visur.

Un pēkšņi Kirilam tas atausa.

Viņš pakratīja galvu, it kā neticētu savam minējumam, bet cita izskaidrojuma nebija.

– Bet tā nevar būt! – Viņš klusi iesaucās un iegāja tumšajā koridorā.

Lai pārbaudītu pieņēmumu, bija jāiet uz otru stāva galu, jānogriežas pa kreisi – tur, blakus viņa istabai, atradās laboratorija, kurā darbinieki pētīja dažādas vēstures liecības – no bērza mizas burtiem līdz dažādu laikmetu sadzīves priekšmetiem. Protams, visas vērtīgākās lietas bija paslēptas seifos, bet… kaut kas palika.

Kirils apstājās, sastinga un klausījās.

KLAK, KLAK, KLAK…

Viņa sirds pukstēja tik ātri, ka viņš sastinga.

Viņi nevarēja ievietot šo priekšmetu seifā, jo tas bija pārāk liels. Viņi viņu atveda pagājušajā nedēļā – pats Anatolijs Vjačeslavovičs iesniedza petīciju un ar grūtībām, ar milzīgiem birokrātiskiem šķēršļiem, viņiem tomēr izdevās.

Kirils pagāja garām kabinetam, pagriezās pa kreisi un paskatījās uz baltajām durvīm, virs kurām karājās zīme ar melniem burtiem “LABORATORIJA”.

Protams, iekšā nevarēja būt neviena. Viņš visu dienu strādāja burtiski aiz sienas un nedzirdēja nevienu skaņu.

Viņš pienāca tuvāk un atkal klausījās.

Viņš nedzirdēja nekādus soļus, nekādu darbību, kas liecinātu par cilvēka – šajā gadījumā potenciālā zagļa – klātbūtni. Bet cits

KLAC

lika viņam tā nodrebēt, ka viņš ar pieri atsitās pret durvju rāmi.

Kirils asi nospieda rokturi un atvēra durvis.

Istabā bija piķa melns, un viņam uzreiz neizdevās orientēties. Pēc pāris sekundēm viņš paskatījās uz priekšu un pa kreisi, uz istabas stūri. Tur uz liela koka galda stāvēja ierīce, kas atgādināja rakstāmmašīnu. Tās vāks bija atlocīts atpakaļ, un tastatūra ar lielajiem taustiņiem kvēloja blāvi dzeltenā gaismā.

Viņš atcerējās, ka dienas laikā mēģinājis ieslēgt ierīci un acīmredzot aizmirsis izņemt kontaktdakšu no rozetes.

Uzsitot sev pa pieri, Kirils ātri devās uz galda pusi, bet pusceļā sastinga savās pēdās.

KLAC.

KLAK, KLAK.

KLAK, KLAK.

KLAC.

KLAK, KLAK, KLAK…

Ierīce sāka darboties ātri, it kā baidoties, ka Kirils aizies.

Tie nebija tikai taustiņsitieni. Kāds mēģināja nosūtīt ziņojumu.

1. nodaļa

1941 gads

"K… kas tev tik ilgi prasīja," Petja jautāja, klabēdams zobus tik stipri, ka šī skaņa pat apslāpēja vēja gaudošanu melnā meža lidojošajos zaros. Šķirstot nokritušās priedes zarus, viņš kādu brīdi ielūkojās draugu sejās, cenšoties saprast, vai viss ir kārtībā, vai vajag uzreiz šaut – vienalga kur, ja vien tālu. Taču visapkārt kā mūris bija augstas priedes un nebija kur skriet.

Ketija nolaida kasti ar iztukšota balona elpu, apsēdās uz tās, noslaucīja sviedrus, gribēja kaut ko atbildēt, bet tikai pamāja ar roku – un arī tad šis vilnis drīzāk bija pilnīgi izsmelta cilvēka žests.

Viņas labā roka ļengani karājās gar ķermeni, un burkas krita uz mīkstās zāliena – apaļas, lielas un spīdīgas. Katja paskatījās uz viņiem, it kā nesaprastu, kas notiek.

Ļena noelsās un uzreiz izlēca aiz augošas priedes saknes, kas naktī atgādināja kaut kādu mītisku briesmoni ar milzu taustekļiem. Vitja domāja, ka sāks vākt kannas, bet tā vietā viņa apskāva meiteni un sāka glāstīt viņas muguru, kaut ko čukstot viņai ausī. Tikai tad viņš pamanīja, ka Katjas pleci nedaudz trīcēja, un tieši tajā brīdī viņš juta šausmīgu nogurumu. It kā vesels milzīgs kalns būtu nokritis no pleciem un nokritis zem kājām smagu skārda kārbu veidā.

"Es domāju… es domāju, ka neteikšu," Ketija tik tikko dzirdami šņukstēja. – Tas bija ļoti… ļoti grūti.

Ļena uz brīdi paskatījās uz Vitju, iespējams, gribēja jautāt, kāpēc viņš nepaņēma vismaz pusi no konserviem, bet, kad viņa ieraudzīja viņu guļam uz otras kastes malas, viņa klusēja.

– Tu to izdarīji. "Tu esi lieliska," Ļena noglāstīja Katjas muguru. "Mēs jūs gaidījām tik ilgi, mēs jau sākām uztraukties un gribējām doties tajā virzienā, kur jūs devāties." Bet mēs tomēr nolēmām šeit pagaidīt. Grūtākais ir gaidīt. Nākamreiz noteikti brauksim kopā. Tajā pašā laikā viņi būtu atņēmuši vairāk.

Šķita, ka Katja viņā neklausījās, taču, spriežot pēc nemanāmajām rokas kustībām, viņa piekrita. Protams, ja viņi būtu kopā, viņi būtu nozaguši trīs vai pat četras kastes ar konserviem. Bet briesmas ir daudz lielākas.

Vitja paskatījās uz viņa rokām. Viņa plaukstas sāpēja no daudzajām šķembām – tikai tagad viņš sajuta to dzirksteles uz plaukstām, pirkstiem un plaukstu locītavām. Protams, Katja pieņēma vairāk svara. Viņa nesa kasti ar konserviem, lai gan Vitja nesaprata, kāpēc – viņš joprojām bija mierīgā un ērtā nākotnē, kur jebkurā brīdī ap pulksten divdesmit diviem var skriet uz lielveikalu un nopirkt visu, ko vēlaties – pat maize, pat kartupeļi, pat ne visai labi, vismaz… viņš domāja par saldumiem un pēkšņi atcerējās, ka sporta jakas kabatā zem jakas bija ielicis lielu “Guliveru”.

Uzmanīgi attaisījis slēdzeni, viņš aptaustīja cietu taisnstūri.

"Urā! Vietā, nav pazudis!” – viņš gandrīz iekliedzās. Tūlīt, it kā atjēdzies, vēders sāka rūgt. Tikai tagad Vitja saprata, cik izsalcis viņš ir. Viņa rokas sāka trīcēt, un bija vajadzīgas milzīgas pūles, lai apturētu trīci.

Vitja izņēma konfekti, īsi paskatījās uz smaidošo milzi un pasniedza to Ļenai.

– Lūk, paņemiet to pusi un pusi ar Katju.

Līna pārtrauca savu kluso monologu, sastinga un pagriezās. Vitja uztvēra viņas pateicīgo skatienu.

– Paldies, Vit.

Viņa paņēma konfekti un uzmanīgi, kā kādu dārgakmeni, to izsaiņoja.

Brūnais taisnstūris izskatījās tik apetītlīgs, ka Vitja steidzās novērsties.

– Katja, iekost.

Ketija nereaģēja, bet, kad Ļena nolika konfekti sev zem deguna, viņa sarāvās, nošņāca, lūpu kaktiņi nedaudz pacēlās – un viņa uzmanīgi iekoda. Viņa mazliet košļājās un pagriezās pret Ļenu.

– Mammīt… cik garšīgi! – teica Katja. Sārtums pamazām atgriezās viņas sejā. – No kurienes tu to ņēmi?

Ļena pamāja uz Vitju.

– Viņam bija daži rezervē.

– Kas ir kastē? – viņam blakus parādījās Deniss, kurš šķita svaigāks un dzīvespriecīgāks par pārējiem. Viņš notupās un, neskatoties uz brillēs pazudušo lēcu, sāka lasīt melnos uzrakstus, kas bija rakstīti tieši uz dēļiem.

«Īpaša ārstēšana. Nemetiet. Nevajag sist. Paliec sauss”.

“Īpaša piesardzība. Nemetiet. Nesitiet. Glabāt sausā vietā"

"Mēs tam vēl neesam izgājuši cauri… šķiet, ka tas kaut ko saka par piesardzību, jūs nevarat to mest." Un arī ar sīkiem burtiem, – viņš teica, šķieldams.

– Kristāls, vai kā? – izlauzās no Petijas, kura, tumsā pieķērusies pie zariem, beidzot izkāpa aiz priedes saknes.

Ieraudzījis pa zemi izmētātas skārda bundžas, viņš laipni nolamājās un tūdaļ metās tās savākt.

– Labi padarīts! – viņš izpļāpājās. "Es nezinu, kurš no jums to uzminēja, bet ēdiens ir vissvarīgākais." – Trīspadsmit gabali, 400 gramu kannas. Lielisks sautējums!

Vitja ātri aprēķināja: izrādījās, ka Katja bez smagas kastes veda arī apmēram piecus kilogramus konservu. Viņš atskatījās uz viņu un, ja viņam būtu vēl viena konfekte, viņš to uzreiz būtu atdevis. Bet viņam bija tikai viens un tas viens – kāda brīnuma dēļ.

– Kāpēc tu viņu vilki? – Deniss vēlreiz jautāja. – Droši vien ļoti smagi!

"Tas nav īstais vārds," Vitja sacīja un nogurusi paraustīja plecus. Viņam nebija ne jausmas, kāpēc, un pilnībā paļāvās uz Katju. Viņa acīmredzot kaut ko zināja un, tā sakot, bija “vietējā”. Vietējais vietas un, vēl svarīgāk, laika izpratnē. Varbūt kastē ir kāda svarīga lieta, ko viņi iedos padomju armijai un tas palīdzēs mūsējiem pēc iespējas ātrāk uzvarēt? Vai, piemēram, bez šīs ierīces vācieši nespēs pielādēt lielgabalu, pārraidīt svarīgu ziņu – taču nekad nevar zināt, jebkura sabotāža frontē pret ienaidnieku viņu tā vai citādi sabojās. Viņš to saprata un, protams, tāpat kā visi padomju skolēni, par to lasīja grāmatās un skatījās filmās.

"Tas ir nepieciešams," Vitja nomurmināja. Deniss šķita apmierināts ar šo atbildi.

Pēc Gulivera Katja atdzīvojās. Viņa piecēlās no kastes, izstaipījās, noelsās un tad pēkšņi teica:

– Ak, sasodīts… es aizmirsu savu velosipēdu aiz tavas mājas… Man būs jābrauc atpakaļ.

Viņa pēkšņi sastinga, klausījās, mazliet pagriezās vienā virzienā, tad otrā. Vitja kļuva piesardzīgs, taču, lai kā viņš centās, viņš neko nedzirdēja, izņemot tālo kanonādi un vēja troksni.

– Paķert to! – Ketija skarbi teica, uzrunājot kādu nezināmu. – Ātri, ātri! Viņi noteikti ir atklājuši, kas pietrūka!

Ļena bezpalīdzīgi pagriezās un paskatījās uz Vitju. Viņas acīs bija bailes.

– Petka, savāc konservus! – Vitja čukstēja. – Pasteidzies! – un sāka krāmēt kabatās aukstās kannas. Katrā varēja ietilpt ne vairāk kā viens, un drēbes uzreiz kļuva neticami smagas un neērtas.

– Ņemsim! – Katja pavēlēja.

Deniss paskatījās uz Vitju. Kopā viņi satvēra kasti no abām pusēm, un Katja to pacēla no priekšpuses.

Mēness, kas lūkojās ārā caur ātri lidojošiem mākoņiem, nepārtraukti apgaismoja viņu saspringtās sejas. Apkārt šalcošais mežs šķita nereāls, nereāls un tāpēc vēl biedējošāks. Pēkšņi viņus sasniedza dūšīgs kliedziens, tad vēl viens, un kļuva skaidrs, ka viņi noteikti vajā. Vitja juta pukstēšanu ausīs, un kļuva neticami grūti elpot. Sasodītā kaste pārvērtās par čugunu – bet Katja spītīgi gāja, pareizāk sakot, pat vilkās, jo kastes apakšējā daļa atsitās pret viņas kājām.

Un tad caur vēja troksni manas ausis iecirta dusmīga, sava veida lauzta, klakšķoša suņu riešana.

"Mammu…" Līnas balss trīcēja. – Mammīt, man ir tik bail no suņiem…

Vitai bija iespēja sastapties ar aitu suņiem, kas sargā dārzeņu noliktavu, un viņš atcerējās šo izbraukumu visu mūžu – bet tas bija mājās, un šeit nebija kur paslēpties.

Deniss, aizelpas, ik pa brīdim palūkojās apkārt – zobi klabēja, bet ne no aukstuma, kā varētu domāt, bet gan no bailēm un spriedzes.

Katja nedaudz samazināja ātrumu, caur nāsīm iesūca mitru vēso gaisu, paskatījās pār plecu un viņas acis dzirkstīja. Tajā brīdī viņa izskatījās pēc kaut kādas raganas – acīs dejoja ļaunprātības dzirksteles, un tas nez kāpēc Vitai lika justies labāk, it kā viņš būtu pieskāries degošajai naida ugunij un no tās uzlādējies.

– Ātri, uz straumi! – Viņa pēkšņi mainīja virzienu un ievilka pulku biezoknī – tik necaurejams un ērkšķains, ka bija gandrīz neiespējami paiet. Elastīgie zari skropstas manu seju, adatas skrāpēja vaigus, cenšoties iekļūt manās acīs. Uz viņa rokām nebija palikušas nekādas dzīves vietas – tās visas bija sagrieztas un caurdurtas, ērkšķi izsūkušies pa biksēm, nokasīti un ierakti ādā. Atdalījums klusi un izmisīgi spītīgi devās uz priekšu. Suņa riešana aiz viņiem viņus mudināja, dzenāja, vēnās dauzījās bailes – vieni milzīgā mežā, karā, un aiz muguras bija slepkavas, kas bija gatavi uz visu.

"Šeit jums ir Zarnitsa," nodomāja Vitja, kļūstot vēsākai. "Visreālākā lieta, kāda jebkad bijusi." Un, kad viņa kājas pēkšņi nolaidās, viņa ķermenis slīdēja pa slapjo zāli, viņš satvēra kasti kā glābšanas līdzekli, neiedomājoties, kas viņus sagaida tālāk.

Tā nu viņi pieci, pat nepaspējot saprast un apzināties notiekošo, iebrauca taisni straumē.

Manas pēdas uzreiz iegrima ledainā ūdenī līdz ceļiem, bet kaste pēkšņi kļuva vieglāka un, sākumā nogrimusi gandrīz pusceļā, uzpeldēja augšup, lēnām ripodama no vienas puses uz otru.

Katja paskatījās uz viņiem un vainīgi nomurmināja:

– Citas izejas nebija. Suņi noteikti iznāktu pie mums. Un lēni iet uz leju ir pārāk ilgi.

Vitja paskatījās uz viņa kājām. Kaut kādas zāles tumši kāti savija viņa bikses un, lēnām šūpodamies, stiepās gar straumi. Ūdens bija ļoti auksts, viņš lieliski saprata, ka šādi viņi ilgi neizturēs.

Labi, ka mamma to neredz, viņš nodomāja.

"Tur ir mūsu māja," Katja norādīja kaut kur pa kreisi. "Un jūs mani tur satikāt," viņa pamāja uz maigi slīpo krastu, kas tumsā izskatījās pilnīgi nepazīstams. "Jūs, protams, varat iziet tieši šeit, bet viņi redzēs mūsu pēdas." Tāpēc kādu laiku, varbūt piecsimt metru, būs jāstaigā pa ūdeni. Pieturieties savā starpā, dažreiz te ir bedres.

Viņa paņēma kasti aiz pārnēsāšanas dēļa un gāja uz priekšu – tā peldēja viņai blakus, kā pieradināta.

Vitja sajuta Ļenas roku, ledainu un kaut kā savītu. Meitene trīcēja kā lapa. Viņas seja bija pilnīgi balta.

"Mums jāiet," viņš klusi teica.

Viņa pamāja.

– Den, kā tev iet?

Deniss neatbildēja, tikai pakratīja zodu, sakot, ejam jau.

Petja pacēla aizmuguri. Visi dzirdēja viņa kluso basa balsi:

"Tētis man teica, lai no rīta aplej sevi ar aukstu ūdeni." Un es turpināju domāt, kur tas varētu būt noderīgi? Nu… tagad ir skaidrs, kur.

– Tu tagad slapināsies? – Deniss trīcošā balsī jautāja.

"Es domāju, ka ar to man pietiks uz visu atlikušo dzīvi."

"Un man patīk auksts ūdens," Ļena klusi sacīja. "Tas kaut kā īpaši tīrs."

Patiešām, kad Mēness izrāpās no aiz mākoņiem, straumes dibens parādījās līdz pēdējam olim un zāles stiebram, un dažreiz, burtiski uz brīdi, no zem kājām izlauzās mazas zivtiņas sudrabainā mugura un uzreiz pazūd tumsā.

Katja gāja pa priekšu un pastāvīgi atskatījās, nerunājot ne vārda. Varētu domāt, ka viņa nemaz nejuta aukstumu, bet Vitja zināja, ka viņa ir tieši tāda pati kā viņi, tikai vairāk sagatavota. Lai gan viņam nebija ne jausmas, kā tam sagatavoties. Ja vien jūs neievērojat Petkas tēva padomu. Bet tagad bija par vēlu.

Sākumā riešana pastiprinājās, vai tā likās, tad atgriezās viņam aiz muguras un pamazām sāka attālināties. Vācieši bija acīmredzami zaudējuši pēdas.

Neliels pulciņš gāja pret straumi, kas nebija stipra, bet tomēr pamanāma – kājas turējās pie aizķeršanās, bija jāatbalsta vienam otru.

Kādā brīdī Vitja pārstāja just kāju pirkstus. Mani teļi pārvērtās par akmeni. Viņam bija bail skatīties uz Ļenu, un tikai mēness gaismas atspīdums no viņas sejas un ledainā plauksta viņa plaukstā vēstīja, ka viņa joprojām ir tuvumā. Divas reizes viņa paklupa un nokrita, kļūstot gandrīz pilnīgi slapja. Deniss un Petja palīdzēja viņu pacelt – viņi atņēma viņai konservus un kaut kā to vilka.

– Šeit! – Katja apstājās, norādot uz krūmiem un tumšo eju starp tiem. – Ejam ārā.

Ar pēdējiem spēkiem, čīkstot zemē, viņi uzkāpa krastā un kopā izvilka kasti, kuru tagad bija kļuvis gandrīz neiespējami pacelt. Būda no šejienes nebija redzama; No bezspēcības un noguruma Vitja acīs sariesās asaras.

Viņa rokas pārstāja trīcēt – viņš vienkārši tās nejuta, tāpat kā pārējā ķermeņa daļā.

– Paķer, paķer! – Katja nikni čukstēja, un viņam gribējās visu nomest, apgulties uz slapjās zemes un gulēt, skatoties uz melnajām debesīm. – Neguli! Mazliet vairāk! Nāciet, jūs esat pionieri! Puiši! “Viņa teica vēl kaut ko par karu, par fašistiem un to, ka drīz mēs uzvarēsim, un tad viņi kopā dosies uz atrakciju parku, nopirks katrs desmit saldējumus un brauks, līdz nokritīs karuselī. Bet tas notiks vēlāk, lai gan ļoti drīz, bet, lai tas nāktu, tas notiks drīz, jums ir jāpārvar sevi tieši tagad, paņem kastīti, kādu konservu un iet atkal.

Kad viņi atradās apmēram divdesmit metru attālumā no strauta, Katja atgriezās, ar rokām pacēla sadrupinātu zāli un niedres un aizsedza pēdas.

"Tagad mēs varam doties," viņa teica.

Vitja aizvēra acis un satvēra atvilktnes rokturi.

Kad viņš tās atkal atvēra, tās jau atradās netālu no mājas, pie pašām kāpnēm.

Viņš domāja būt laimīgam, bet nespēja.

Viņi četri ievilka kasti mājā – tad viņš paņēma Ļenu aiz rokas un pieveda pie plīts – tā vēl bija silta. Ar plaukstām atspiedušies pret raupjo sienu, viņi stāvēja, baidīdamies kustēties, līdz viņos sāka atgriezties dzīvība.

Katja pamodās pirmā. Viņa negribīgi attālinājās no plīts, novilka slapjās drēbes, paliekot tikai T-kreklā un garās, melnās apakšbiksēs, kas izskatījās pēc karavīra apakšbiksēm.

Lai gan mājā gandrīz nekas nebija redzams, Vitja kautrīgi novērsa skatienu no plikajām kājām, tomēr likās, ka viņa neko nemanīja. Vai arī viņa izlikās nemanām.

– Ātri, puiši, izģērbieties, pirms plīts atdziest, vajag izžāvēt drēbes. Mēs nevarēsim iekurt krāsni ar jauno – vācieši uzreiz redzēs dūmus.

Vitja paskatījās uz Ļenu. Viņa stāvēja nekustīgi, un šķita, ka nav iespējams viņu atraut no plīts. Tad viņš uzmanīgi pieskārās jakas apkaklei, nolaida vienu viņas roku un sāka to vilkt nost. Līna padevās bez skaņas.

"Ļaujiet viņam uzkāpt uz plīts," sacīja Katja. "Tur joprojām ir silti."

Vitja novilka Ļenas jaku, novilka sporta jaku – viss bija slapjš un auksts un apstājās neizlēmībā. Viņš nevarēja meitenei novilkt bikses.

"Ļaujiet man palīdzēt," Katja ar vieglu kustību pagrūda viņu malā. – Pa to laiku izkārto savas slapjās drēbes.

– Ja nu vācieši? – Petja izsprāga.

– Ātri pakariet!

Vitja sāka pakārt Ļenas drēbes un ar acs kaktiņu pamanīja, ka Deniss mājas stūrī atrod kādu segu un pasniedz to Katjai. Viņa ietina Lēnu no galvas līdz kājām un palīdzēja viņai uzkāpt uz plīts.

"Sasildieties," viņa pavēlēja.

Ļena nepretojās.

Tur, stūrī, Deniss atrada vairākas vecu vīriešu bikses, kreklus, džemperus un kaut kādu aitādas mēteli. Novilcis drēbes, viņš neapšaubāmi uzvilka šo veco lietu un pamāja draugiem.

– Nāc, uzvelc drēbes, uzreiz kļūs siltāks.

– Ja nu ir… zirnekļi? – Vitja jautāja.

– Kā tu vēlies.

Vitja izģērbās un ar riebumu skatījās uz izstieptajām drēbēm. Viņa smaržoja pēc putekļiem, sviedriem un stipras tabakas, un viņa izskatījās tā, it kā būtu jau gadu sēdējusi atkritumu tvertnē – dažkārt pa ceļam uz skolu viņš pamanīja bikses vai džemperi, kas karājās no netīrās tvertnes. Bet nebija ko darīt. Zobus sakodis, viņš iebāza kājas plašajās biksēs, nodrebēdams, uzvilka T-kreklu un virsū – vecu biezu džemperi, kožu sagrauztu un caurumu pilnu. Un tikai tad, kad kļuva silts, viņš pēkšņi nodomāja, ka būs labāk ar vabolēm un zirnekļiem, naktstauriņiem un pat pelēm kabatās, bet siltumā – un pateicīgi domāja par cilvēku, kurš reiz to visu nesa.

Petja vēl piecas minūtes sēdēja slapjās drēbēs, bet tad, it kā apņēmies, pie sevis pamāja ar galvu un uzvilka nobružātās drēbes.

"Kas…" viņš teica, kad sajuta siltumu. – Varbūt tas nav tik modē, bet tas ir sezonā.

Vitja pasmaidīja.

“Ikviens, kurš valkā Adidas, būs slapjš kā…” Deniss nepabeidza savu ekspromtu, skaidri norādot uz Petita treniņtērpu.

– Viņš būs slapjš kā garā laiva! – Katja pēkšņi teica.

Viņi visi kopā smējās.

Katja izņēma no krūtīm saliekamo nazi un iegrieza konservos. Pa būdu izplatījās gaļas smarža – tik aromātiska un garšīga, ka Vitja gandrīz noģību.

Pakratījusi galvu, Katja atvēra vēl vienu burku.

– Mēs ietaupīsim naudu. Nav zināms, cik ilgi mums te būs jāsēž.

Deniss sniedzās somā un izvilka ceturtdaļu novecojušas maizes un dakšiņu.

Viņš salauza maizi piecās daļās, katra no tām ieguva ļoti mazu gabaliņu.

Tik gardu sautējumu Vitja sen nebija ēdusi. Konservam virsū bija redzama baltu tauku kārta, to nebija īpaši daudz, un pirms tam viņš būtu vienkārši izmetis šo pretīgo lietu miskastē, bet tagad viņš par to pat nedomāja; mazs novecojis maizes gabaliņš, sautējums likās dievišķi garšīgs.

Ar Denisu un Petju viņi burku sadalīja vienādi. Gaļa ļoti ātri beidzās. Vitja ar nožēlu domāja, ka nav iespējams prasīt vairāk.

Spriežot pēc Petijas sejas, viņam bija līdzīgas domas.

"Es nekad nedomāju, ka konservi var būt tik garšīgi," sacīja Deniss.

Petja pamāja.

– ES arī. Visu laiku šie tauki tika izmesti.

"Es arī," sacīja Vitja. "Es īsti nesapratu, kas to ēd."

Viņi paskatījās uz tukšās burkas dibenu un uzsmaidīja viens otram.

– Varbūt pamēģini uzsildīt tēju? – Vitja ierosināja.

Katja stāvēja pie ārdurvīm un ielūkojās nedaudz atvērtajā spraugā.

"Tikai neņemiet pārāk daudz ūdens," viņa teica, redzot, ka Vitja paņem kuģi un dodas uz izeju. Kājās bija lieli brezenta zābaki, kas tika atrasti zem plīts. – Un negrabējiet spaini.

Ejot garām galdiņam, Vitja ieraudzīja, ka meitenēm sautējuma bundžā palikusi vairāk nekā puse. Par Ļenu, viņš domāja, un, skatoties uz Katju, cienīja viņu vēl vairāk. Neskatoties uz absolūto ārējo līdzību ar mūsdienu meitenēm, viņā bija kaut kas īpašs, ko nevarēja uzreiz saprast. Kaut kāda stingrība vai kaut kas tāds.

Katja izņēma no plīts vairākas gruzdošas ogles, no vācu kastes no dēļiem ēvelēja skaidas un iemeta to visu samovārā.

Pēc desmit minūtēm viņi jau dzēra karstu tēju, pareizāk sakot, verdošu ūdeni ar dažām atlikušajām tējas drupačām un lāsi ievārījuma, un šī tēja šķita kaut kas nepasaulīgs.

Tikmēr Katja pamodināja Ļenu un viņa, šūpojusies, ietinusies segā, apsēdās uz soliņa pie galda. Skatoties uz sautējumu, viņa sākotnēji atteicās, taču pēc gabaliņa izmēģināšanas vairs nevarēja apstāties.

Katja pastāvīgi skrēja pie durvīm un ilgi skatījās spraugā, un, kad viņi padzērās tēju, meitene vilka kasti pie galda un pamāja:

– Nu, paskatīsimies mūsu trofejas? Ceru, ka nenesām to velti…

2. nodaļa

1941 gads

– Beidzot! – Deniss nespēja valdīt emocijas. Viņš vai nu apsēdās uz soliņa pie galda, uz kura apakštasītē dega svece, tad piecēlās un piegāja pie plīts, lai noglaudītu vēl silto sienu, tad sastinga pie kastes, burtiski iedzerot uzrakstus vācu valodā. Tajā pašā laikā viņš kustināja lūpas, it kā mēģinātu atcerēties to vai citu vārdu, pamāja ar galvu un skumji atkal uzlēca.

– Naina Vjačeslavovna teica, mācies vārdus, tie noderēs. Kāpēc, es viņai jautāju, atceries? atceries⁈

Visi, izņemot Katju, protams, atcerējās. Skrupulozais Deniss vienmēr kaitināja vācu valodas skolotāju ar saviem jautājumiem, un beigās viņa kaut kā izpļāpājās (lai gan nekad neatļāvās pacelt balsi uz skolēniem):

– Kad jūs nonāksit karā, Krutov, jūs uzzināsit, kāpēc. Un atceries manus vārdus.

Klase smējās – klusi, bet diezgan izteikti. Nebija runas par kādu karu. Vismaz ar vāciešiem. Un tā tas izrādījās.

"Ja man tagad būtu tikai maza vārdnīca, viss kļūtu skaidrs," viņš teica, skatoties, kā Katja staigā apkārt kastītei, domājot, kā to atvērt.

Petja paņēma sveci un pacēla to augstāk.

"Jūs to nevarat salauzt ar rokām," viņš domīgi sacīja. – Ja viņš nokristu no kalna un pat dabū… Spēcīgs, viņš ir infekcija!

Ketija izvilka saliekamo nazi un mēģināja aizķerties pie metāla lentes, kas turēja dēļus kopā, taču tas bija kā priedes zāģēšana ar nazi – cieši piestiprinātie dēļi pat nekustējās.

– Varbūt uzlēkt uz tā? – Petja ierosināja.

"Tikai tad, ja tas būs jums, tad tas noteikti salūzīs," Deniss nekavējoties atbildēja, dodot mājienu uz sava klasesbiedra aptaukošanos, taču viņš pat nepaslināja ar plakstiņu.

– Kas, tavuprāt, tur ir? – Deniss vēlreiz jautāja, pagriezies pret Petju, kura ar sveci staigāja ap kasti.

– Varbūt ieroci? – Petja ierosināja.

– Tas būtu labi.

"It kā tu šautu," Katja atzīmēja, taču ne pārmetoši, bet maigi, nevis izaicinoši. "Tas ir vienkārši filmās."

Petja nopūtās:

– Tas tiesa. Filmās viss ir vienkārši.

– Man šķiet, ka atradu! – Vitjas balss atskanēja no skapja, kas atradās netālu no ārdurvīm.

Viņš iznāca turot rokās mazu cirvi, tādu, kādu parasti izmanto gaļas griešanai.

"Tas derēs," Katja piekrita. – Ļaujiet man mēģināt.

Ļena sēdēja pie galda, ar plaukstām satvērusi siltu tējas krūzi un klusi vēroja notiekošo.

Vitja mirkli vilcinājās – viņš gribēja pats tikt galā ar kasti, turklāt viņam bija tiesības to darīt kā instrumenta atradējam, taču viņš instrumentu gandrīz uzreiz nodeva meitenei. Šo aizķeršanos neviens nepamanīja.

Katja paņēma cirvi, viegli pamāja to uz sāniem, it kā izmēģinot, tad nedaudz attālināja Petju un iesprauda cirvi starp dēļiem. Es saspringu. Cieši pieguļošie dēļi sākumā pat nekustējās. Tad viņa atbalstīja savu svaru uz roktura, kaste draudīgi čīkstēja, kaut kas tajā pārsprāga.

Viņa sabojāja tērauda lenti, un tā nokrita no kastes ar džinkstēšanu.

Petja instinktīvi paspēra vēl vienu soli.

– Ja tur ir bumba? – viņš ar bažām balsī jautāja.

Katja pamāja ar galvu.

– Pat ja tā, par to netiek iekasēta maksa. Uzlādēsim un veselu atdodam Krautam!

Deniss klusi iesmējās, bet uzreiz sastinga, jo viens no dēļiem nokrita no stiprinājuma, gandrīz ietriecoties viņam kājā.

– Apgaismojiet to, kas tur ir! – Katja jautāja.

Petja nedroši solī gāja tuvāk, bet iekšā nekas nebija redzams, ja vien pietika ar blāvo sveces gaismu. No saplēstās plaisas izskatījās kaut kāds melns iepakojums, eļļots papīrs vai audums.

"Mums tas būs jāsalauž," viņa teica. – Nu, labi, jums joprojām vajadzēs malku.

Vitja pienāca tuvāk, arī viņš ļoti vēlējās redzēt kastes saturu, turklāt, lai ko jūs teiktu, tieši viņš un Katja izvilka trofeju no kravas automašīnas un vilka to, noliecoties zem kravas svara.

"Es vēlos, lai tur būtu magnetofons," viņš pēkšņi izsprāga pret savu gribu.

Līna pārsteigta paskatījās uz savu klasesbiedreni. Deniss pasmaidīja, un Petja noplātīja rokas:

– Ir pienācis laiks dejot…

Tikai Katja nesaprata teikto.

– Atskaņotājs? Vai tā tu teici? Kas tas ir?

Vitja domāja, ka ir kļūdījies, taču bija par vēlu.

– Tā ir tāda lieta… klausīties dziesmas un… vispār jebko.

– Ak, piemēram, radio, vai kā?

– Jā. Kā radio. Tikai pārraide nenotiek pa radioviļņiem, bet tiek ierakstīta speciālā magnētiskā lentē.

Katja pamāja ar galvu.

– Kaut kāda brīnišķīga lieta. Es nekad par to neesmu dzirdējis.

Puiši saskatījās. Acīmredzot Katja joprojām nav nopietni uztvērusi viņu paskaidrojumus. Lai gan patiesībā viņi runāja tā – visi kaut kur skrēja, bēga no reida, tad viņi devās uz viņas ciemu, kuru, kā izrādījās, bija okupējuši nacisti, un tagad viņi ir aizņemti ar trofejas atvēršanu.

Vitja apklusa, baidīdamies, ka kāds no puišiem turpinās tēmu – tad, gribot negribot, nāksies kaut ko stāstīt. Lai gan viņam bija kārdinājums izstāstīt dīvaino stāstu par magnetofonu un to, ka tādā pašā veidā viņš varētu mēģināt nodot ziņu nākotnei, lai brīdinātu ģimeni un draugus un lūgtu palīdzību. Viņš bija pārliecināts, ka puisis, kurš ar viņu sazinājās (Vitja, protams, neticēja, ka tas bija viņš pats), iespējams, kaut ko izdomās pat tik sarežģītā un pat pilnīgi fantastiskā situācijā. Bet kā gan par to runāt, neizraisot smieklus un draudzīgu pamudināšanu? Viņš bija pārliecināts, ka stāsts ar magnetofonu tiks uzskatīts par smieklīgu stāstu.

Visticamāk, magnetofoni vēl nebija izgudroti, jo Katja par tiem nebija dzirdējusi.

Viņa izņēma vēl vienu dēli, kam sekoja vēl viens – kaste negribīgi atvēra vēderu, bruka gabalos, bet tomēr šķita spēcīga. Tagad pat Ļena nedaudz piecēlās no galda, lai labāk redzētu, kas notiek būdiņas vidū, it kā Katja atvērtu nevis parastu koka kasti, pat trofeju, bet īstu Pandoras lādi. Nav zināms, ko Krauti tur slēpuši un kāds noslēpums glabājas aiz šiem cieši pieguļošajiem dēļiem.

Beidzot nokrita pēdējais dēlis, gandrīz iecirtot Petijai pa kāju, un uz koka pamatnes parādījās melns priekšmets. Tas bija melns, jo ļoti biezs eļļots papīrs, kas līdzīgs audumam, pārklāja zem tā paslēpto priekšmetu.

– Viņi ir iepakoti! – Deniss bija pārsteigts. – Noteikti kāda noderīga lieta. Varu derēt!

"Es pat to neesmu redzējis filmā," atzina Petja. – Lai gan, iespējams, esmu noskatījies visas filmas par karu.

Katja paskatījās uz viņu sānis, gribēja kaut ko teikt, taču pārdomāja, atkal izņēma nazi un iegrūda asmeni audumā.

Melnais audekls sausi čaukstēja. Puiši sastinga. Ļena neizturēja un pameta galdu, noliecoties pār kasti.

Iestājās klusums. Vējš, nepārtraukti gaudams cauri izsisto stiklu, pēkšņi apklusa. Pat tālā kanonāde nomira.

– Nu, kas tur ir? – Deniss tikko dzirdami nočukstēja.

Vitja sataustīja Ļenas roku un saspieda to. Viņai bija silti. Viņš juta, ka sirds strauji pukst krūtīs, it kā viņu nākotne būtu atkarīga no šīs kastes satura.

Nazis caurdūra biezo audumu, tas sadalījās divās daļās, atklājot trofejas iekšpusi.

Uz spīdīga sudraba statīva, stingrā metāla būrī, atradās vēl viena kaste, tikai no kaut kāda vērtīga koka, pulēta, piesaistot skatienu kā magnēts. Tās galā mirdzēja atvēršanas mehānisms eleganta aizbīdņa formā.

"Nekādā gadījumā…" čukstēja Vitja.

"Oho…" svece Petijas rokās nedaudz trīcēja.

– Es tev tā teicu! – Deniss satraukti nosvilpa.

Ketija nošņāca.

Viņas roka sniedzās pēc fiksatora, bet Petja viņu apturēja.

"Noliksim to uz galda," viņš ierosināja. – Ir neērti turēt sveci.

Katja mirkli padomāja un pamāja.

Vēl piecas minūtes mocījušies virs aizsargbūra, viņi izņēma saturu un nolika to uz galda.

– Nu, vai atvērsim? – Katja klusi jautāja. Tagad, kad priekšmets atradās uz galda, viņas apņēmība pēkšņi šķita iztvaikojusi.

– Noteikti! – Petja nolika sveci uz galda. Viņa rokas beidzot bija brīvas, un viņš izdarīja nepacietīgu žestu.

"Varbūt būtu labāk tam nepieskarties," domīgi sacīja Katja.

– Jā! Ko tu dari?– Deniss gandrīz iekliedzās. "Jūs riskējāt ar savu dzīvību, lai to iegūtu!" Un arī mēs…” viņš piebilda, „kad viņi viņu vilka”. Un tagad mums arī sāpēs kakls hipotermijas dēļ, tas ir simtprocentīgi. Atvērt!

– ES piekrītu. Atveries,” Petja atkārtoja savus vārdus.

Katja paskatījās uz Ļenu.

"Man arī nepatīk šī kaste." Viņā ir kaut kas… dīvains.

"Tas nozīmē divas balsis par un divas pret," sacīja Katja. – Izšķirošais paliek. Tu, Vitja. ko tu grasies teikt?

Visu acis pievērsās viņam, un viņš pēkšņi sajuta, ka tieši tagad, šajā mirklī, tiek izlemta viņu nākotne. Kāpēc tas tā bija – viņš nevarēja pateikt, taču dzīvē ir brīži, kad esi pārliecināts, ka ir pienācis X laiks. No tā, kādu lēmumu jūs pieņemsit šajā brīdī, būs atkarīga visa jūsu turpmākā dzīve.

Kas šajā brīdī ir tik īpašs? – viņš domāja. Manas plaukstas pēkšņi kļuva nosvīdušas. Kaut kas notiks, kad viņi atvērs kastīti. Bet ko tieši? Vai tas noteikti novedīs pie kaut kā slikta?

Viņš pārmaiņus skatījās uz lakotās kastes spīdīgo fiksatoru un draugu sejām.

Ļena lēnām pakratīja galvu, it kā teiktu viņam: “Saki nē. Es lūdzu jūs, vienkārši sakiet nē, jo…"

Viņš nespēja nolasīt viņas acīs atbildi, viņas baiļu iemeslu. Viņa baidījās no nākotnes un viņu situācijā tas bija absolūti dabiski. Bet ne katra izvēle noved pie slikta rezultāta. Dažreiz jums ir jāizlemj ieiet nezināmajā. Skatieties uz priekšu ar atvērtām acīm. Izdari izvēli.

Vitja nolieca galvu. Laika plāksne, šķiet, karājās pār viņu mazo atslāņošanos – drūmu, bezpriecīgu un rāpojošu, tā, ka viņš fiziski juta tā smagumu. Vitja grozījās no kājas uz kāju, iebāza rokas dziļajās bikšu kabatās un pēkšņi sajuta tur sērkociņu kastīti, kas klusi, bet neatlaidīgi vibrēja. Viņš to pārcēla no slapjām drēbēm un pavisam aizmirsa par to. Sirsenis mēģināja atbrīvoties. Vitja atcerējās, ka no rīta kukainis bija sauss un miris. Un tagad tas pēkšņi atdzīvojās. Kāpēc?

Viņš padomāja un klusi teica:

– Atver to.

3. nodaļa

1941 gads

"Ejam uz ģērbtuvi, šeit nav droši," vīrietis pēkšņi teica un, nepagriezies, devās uz zemo ēku, kas atrodas aiz stadiona galvenās bļodas.

Šarovs paskatījās apkārt. Slazds? Bet kurš varēja zināt, ka viņš dodas uz šejieni? Vēl ir pāris sekundes, lai aizbēgtu. Manā galvā drūzmējās domas. Vīrietis turpināja iet uz tumšajām durvīm, nepagriežoties.

Šarovs nopūtās. Viņš veica šo grūto un bīstamo ceļojumu, tik tikko izvairījās no aresta, izkāpa pa logu, pakļuva zem lodēm – un tas viss bija veltīgi? Nē, viņam ir jāsaņem atbildes. Vai vismaz izdomā, ko darīt tālāk.

Viņš negribīgi devās pēc vīrieša. Viņš jau bija piegājis pie tupus ēkas, izņēma no kabatas atslēgas, vienu iebāza atslēgas caurumā, divreiz pagrieza un pavilka durvis pret sevi. Durvis atvērās ar vieglu čīkstēšanu. Eņģes jau sen nav eļļotas.

Šarova sirds sāka sisties.

Cik reižu viņš ir redzējis ģērbtuves durvis vaļā un pretinieku fokusētas sejas iekšā? Desmitiem? Simtiem? Šķiet, ka viņš pat sajuta sviedru smaku no tumšās atveres, lai gan tas, protams, nevarēja būt – nenogurstoši pūta diezgan stiprs un auksts vējš un vienīgā smaka, ko viņš tagad sajuta, bija šaujampulvera smaka.

"Nāc iekšā," vīrietis sausi teica. Dīvaini, bet savā balsī Šarovs dzirdēja ja ne apstiprinājumu, tad mājienu par to. "Godīgi sakot, es domāju, ka tu aizbēgsi," viņa balss atskanēja no tumsas, kad viņi iegāja iekšā un durvis aizvērās, nogriežot ceļu uz atkāpšanos. Viņi atradās melnā, aptverošā un mitrā tukšumā, viens otram pretī, tik tuvu, ka Šarovs sajuta šī vīrieša elpu savā sejā. Vieglas tabakas notis sajaucas ar smalku konjaka aromātu.

Viņa atmiņā pēkšņi parādījās kubiešu cigāru kaste, kuru Šarovs nodod vīrietim, kura seju slēpj plīvojošs sarkans karogs – apkārt kaut kādi svētki, pūļa troksnis, skaļa mūzika, skaistas meitenes un vispārēja jautrības atmosfēra. … viņam vienmēr šķita, ka tas ir sapnis.

Un tagad šī ģērbtuve, kuras smaku viņš atpazītu miljonā. Viņš nebija nobijies, drīzāk ziņkārīgs. Šarovs aizvēra plakstiņus un iedomājās…

Labajā pusē ir sportistu skapīši, pa kreisi ir garš sols, virs tā ir divi mazi lodziņi. Pie sienas ir liels sacensību kalendārs tabulas veidā ar čempionātu, pilsētu un stadionu nosaukumiem, zem tā ir galds ar vairākām minerālūdens pudelēm un augsta izliekta vāze, kurā tika ievietoti ziedi, ziedoti. līdzjutēji ceļā uz ģērbtuvēm.

Nedaudz tālāk aiz skapīšiem ir vēl vienas durvis un neliela dušas telpa trīs personām. Tas ir viss spartiešu rotājums.

Grīda ir dēļu, sienas krāsotas baltā krāsā. Pie griestiem bija divas spuldzes, taču tās tikpat kā nedegās, jo sacensības notika pa dienu un parasti no logiem bija pietiekami daudz gaismas.

– Vai tu iedomājies? – jautāja treneris.

Šarovs nodrebēja.

Kā viņš varēja zināt, ko es domāju? – viņa prātā iešāvās prātā doma.

"Viss ir kā iepriekš," Šarovs čukstēja.

– Jā.

Atskanēja slēdža klikšķis, un ģērbtuvē pazibēja blāva un nedaudz trīcošā gaisma.

Šarovs instinktīvi paskatījās uz logiem. Aizstāvot Maskavu, viņš pavadīja nepilnu diennakti, taču viņš jau labi zināja, ka no telpām un ēkām nevajadzētu izkļūt nevienam gaismas staram. Ienaidnieka izlūklidmašīnas riņķoja pār pilsētu kā meža grifi. Viņš negribēja tikt pieķerts kaut ko tādu stulbu darot.

"Nebaidieties, es visu aizsedzu," vīrietis pasmīnēja. "Bet mēs neradīsim nepatikšanas un netērēsim elektrību." Es ceru, ka jūs salīdzinājāt savas sajūtas ar redzēto.

Šarovs paskatījās apkārt. Istaba bija ļoti līdzīga tai, kuru viņš bija iztēlojies savā iztēlē. Izņemot to, ka sportistu skapīši bija slēgti un vāze uz galda bija tukša. Viņai blakus gulēja tikai pāris nokaltušas ziedlapiņas.

Vai arī tā nebija iztēle? Ko tad? Viņš pakratīja galvu, cenšoties atbrīvoties no apsēstības, un tajā brīdī ģērbtuvē nodzisa gaismas.

"Es tev teicu savu daļu…" tumsā atskanēja balss. – Tava kārta. Tā kā jūs jau esat atnācis, runājiet.

Tālu uz rietumiem atskanēja gara dūkoņa, atskanēja trauksmes signāls, un pretgaisa lielgabali atkal sāka darboties. Cenšoties nomierināties un atrast īstos vārdus, Šarovs sažņaudza dūres. Tad viņš tos atsprāga, bet vārdi nenāca. Viņš vienkārši nezināja, ko teikt, kā šim vīrietim izskaidrot savu situāciju. Viņš nezināja, kādas attiecības viņiem bija un kas viņus saista. Vienīgais saprātīgais skaidrojums, kas ienāca prātā, bija tas, ka puisis, iespējams, ļoti līdzinājās viņam, varbūt pat kādam attālam radiniekam, par kuru viņš nekad nebija dzirdējis. Taču, cik viņš zināja, neviens viņa ģimenē nekad nav interesējies par sportu, vēl jo mazāk sasniedzis virsotnes. Ja būtu citādi, viņš, protams, par to zinātu.

Bet pat tad, ja kāds skrietu, nekad nevar zināt, kas viņam personīgi, ar to saistīts Iļja Šarovs. Ja kāds tāls viņa radinieks, kādreiz pagātnē, sabojājās, pievīla šo drūmo cilvēku – viņš ar to nebija saistīts -, tās dienas ir sen pagājušas, un stadions kopumā ir mainījies līdz nepazīšanai un tagad tiek saukts par “Lokomotiv”.

– Nu kāpēc tu klusē? – treneris smagā balsī jautāja. Šarovs nez kāpēc klusībā sauca vīrieti par treneri.

– Man ir bērni ārpus pilsētas. – Šarovs juta, cik smieklīgi izklausījās viņa vārdi, bet turpināja bez pauzes: – Bērnu pulciņš… es viņus apmācīju… un mēs… vispār mēs atradāmies bez ēdiena un bez palīdzības… tā arī notika. ka man par viņiem jārūpējas. Atdod tos vecākiem. Un es… nezinu, ko darīt. Tāpēc es šeit ierados. Laikam velti.

Lai gan Šarovs gandrīz nevarēja atšķirt vīrieša seju, viņš redzēja, kā viņa drūmā sejas izteiksme mainījās. Viņam šķita, ka treneris bija pārsteigts.

– Tu? Tev rūp kāds cits, nevis tu pats⁈ Tas ir kaut kas jauns…

Šarovs paraustīja plecus.

– Kā tas ir… Es nezināju, kur iet un pie kā vērsties, tāpēc atnācu… Viņi tur ir izsalkuši, un es baidos, ka kāds viņus atradīs un nodarīs postu. Cik saprotu, frontes līnija tur ir ļoti tuvu, un tā strauji… tuvojas Maskavai. Es esmu par viņiem atbildīgs. Un vēl viena lieta… ja tu gribi patiesību, es nezinu, kas tu esi. Es neko neatceros, ko tu teici. Es nekad… – viņam gandrīz no mutes izslīdēja apgalvojums, ka viņš nekad nav licis likmes uz sporta notikumu rezultātiem, tajā skaitā ar paša piedalīšanos. – … nekad te nav bijis. "Viņš paskatījās ģērbtuvē.

Treneris raudzījās viņā ar nemirkšķināmu skatienu. Istabā valdīja saspringts klusums, kuru pārtrauca tikai tāla kanonāde.

– Hmm… Kādi bērni? – vīrietis īsi jautāja.

Šarovs nopūtās un pārvietojās no kājas uz kāju.

– Pionieru vienība. Mēs skolā rīkojām "Zarnitsa"… tā ir militāri patriotiska spēle, kad…

– Visi sen evakuēti… kāda spēle?

Šarovam uz to nebija ko atbildēt.

"Ja nebūtu viņu, es nebūtu šeit ieradies."

"Ja es tevi nepazītu, es tev neticētu." Bet… tavā balsī dzirdu, ka tagad ir rets gadījums, kad tu saki patiesību. Dīvaini, kaut kā neveikli, bet… patiesība. Man nav ne jausmas, no kurienes ir bērni, un es negribu zināt, bet… tu runā… kaut kā nepareizi, šķiet, ka izskaties savādāk. Un jūsu kurpes ir dīvainas. Vai par to ir runa?

"Jā," Šarovs klusi teica.

– Ceru, ka tu neesi spiegs?

– Nē. Ja Tu gribi…

"Nē," vīrietis atcirta. – Es vairs neko negribu. Jūs sākāt šo nekārtību, tas ir jūsu ziņā. Neatkarīgi no tā, kas jūs bijāt pagātnē, tagad jūs esat kaut kas cits. Man nav ne jausmas, kur tu esi bijis visus šos gadus, tevi meklēja tādi cilvēki, kuri atrada adatu siena kaudzē. Un tā kā viņi jūs neatrada, tas nozīmē, ka jūs atradāties kaut kur ļoti tālu.

Šarovs klusēja, nezinādams, ko teikt.

Arī vīrietis apklusa, pacēla roku un no iekšējās kabatas izņēma maku – vismaz tā šķita Šarovam.

Viņš to atvēra, kaut ko izņēma un piegāja tuvāk. Viņa rokās parādījās mazs lukturītis. Plāns dzeltenīgs stars tik tikko izrāva no tumsas nobružātu fotogrāfiju, kas bija uzdrukāta uz reljefa fotopapīra.

Šarovs ieskatījās laimīgajās cilvēku sejās. Pie arkas zem uzraksta “Stadionā bija I. Staļins” blakus stāvēja divi cilvēki, apmēram četrdesmit piecus gadus vecs garš vīrietis, un viņš pats, jauns, cirtaini, melnos sporta šortos un baltā T-kreklā ar Dinamo. emblēma. Rokās viņš turēja limonādes pudeli.

Šarovs pamāja ar galvu. Viņa krūtīs bija sāpes, it kā viņš būtu dzirdējis atbalsis no tā brīnišķīgā vakara, kad tika uzņemta fotogrāfija.

– Vai tu atceries? – treneris īsi jautāja.

Viņš pakratīja galvu.

– Nē.

Vīrietis apgrieza fotogrāfiju.

Aizmugurē glītā rokrakstā bija rakstīts:

“Manam mīļajam trenerim Aleksandram Andrejevičam no Andreja Emeļjanova. 1937"

– Šī ir nedēļu pirms… viss notika. Jūs uzvarējāt kādā konkursā, es neatceros, jūs bijāt apmierināts un laimīgs. Tev zem rokas ir gaiša rokassomiņa… tā nav īpaši liela… piedod, es ieskatījos tavā skapī, kad tu vēl nebiji atgriezies. Vai atceries, kas tur bija makā?

Šarovs vēlreiz pamāja ar galvu, taču viņu pārņēma auksts vēsums. Labi, ka tumsā nebija redzams.

– Nē.

"Es redzu," treneris nopūtās. – Tur bija nauda, Andriuša. Un tā nebija alga, ne prēmijas. Mēs nekad neesam nopelnījuši tik daudz, cik tu tur gulēji.

Šarovs to nevarēja izturēt:

– Un šeit, fotogrāfijā, jūs jau zinājāt, kas ir vai nav makā?

Treneris iztīrīja rīkli. Jautājums viņu pārsteidza.

"Jā," viņš beidzot atbildēja. – Zināja.

"Un viņi izlikās, ka viss ir kārtībā."

– Ko man vajadzēja darīt? Mums pēc nedēļas PSRS čempionāts. Uzziniet, no kurienes šī summa nākusi? Jūs jau bijāt pilngadīgs. Protams, tas viss ir nelikumīgi, bet tā ir tava dzīve.

– Un cik tur bija?

Vīrietis nošņāca. Acīmredzot viņam bija neērti atbildēt uz šiem jautājumiem. Tomēr Šarovs neatkāpās. Viņam likās, ka kaut kādu iemeslu dēļ viņam tas būtu jāzina.

– Apmēram pieci tūkstoši. Šķiet, ka ar simtu bija par maz.

– Tā ir pieklājīga summa.

"Desmit no manām algām," sacīja treneris.

– Un ko es ar viņiem izdarīju?

– Tev vajadzētu zināt labāk…

– Bet es nezinu…

Treneris paraustīja plecus, tad iedeva fotogrāfiju Šarovam.

– Vai redzat tur, zem kolonnas, pa kreisi, tālumā stāvam vīrieti baltā uzvalkā un skatās tieši objektīvā? Tas ir viņš. Tev viņu noteikti vajadzētu pazīt. Viņš tev iedeva šo naudu. Pēc tam viņš to sakārtoja… ar mani.

Šarovs paņēma fotogrāfiju rokās un ielūkojās sejā vīrietim, uz kuru treneris norādīja. Ja nepaskatījās cieši, viņš bija gandrīz neredzams – aiz fanu pūļa, kas vicināja rokas, ko līdz viduklim paslēpa lekni krūmi, viņš skatījās no kolonnas aizmugures ar aukstu, dzeloņu skatienu. Šarovs gribēja atkārtot to, ko viņš bija teicis daudzas reizes iepriekš – "nē, es nezinu, es neatceros." Bet šis vīrietis viņam bija pazīstams.

Viņš gandrīz nebija mainījies, tikai viņš nomainīja uzvalku un cepures stils kļuva modernāks, bet joprojām tā pati seja, auksta, cieta, it kā no marmora gabala izgrebta. Viņa sašaurinātās acis smaržoja pēc briesmām jūdzes attālumā. Neapšaubāmi, šis bija tas pats vīrietis, kurš ieradās savā ģērbtuvē pirms sava pēdējā starta. Tas bija viņš. Cilvēks, kurš nav līdzīgs viņam, nevis dubultnieks, bet viņš pats.

Šarovam gar mugurkaulu pārskrēja zosāda. Kā tas varētu būt?

"Es redzu, ka es to uzzināju," vīrietis pasmīnēja. "Lai kā arī būtu, tagad tā ir jūsu darīšana." Es nezinu, kā es varu jums palīdzēt. – treneris vilcinājās. "Pēc stundas es došos uz personāla atlases staciju, un mēs nekad vairs neredzēsim viens otru." Visticamāk, es neatgriezīšos… tātad… – viņš atkal iebāza roku kabatā. – Ņem to.

Šarovs pastiepa roku, un atslēga iekrita viņa plaukstā.

– Vai tu atceries, kur es dzīvoju?

– Nē.

Treneris iedeva adresi.

– Tur neviena nav. Visi kaimiņi ir priekšā vai devušies uz aizmuguri. Vecmāmiņa Ira palika pirmajā stāvā, viņa ir kurla un viņai ir grūti redzēt. Tur var nakšņot vai… dzīvoklī ir mazi krājumi. Ja jūs atvedīsit savus pionierus, jums ar pirmo reizi pietiks. Bet arī jūs nevarat tur palikt ilgi. Man šķiet… šis vīrietis vēro māju. Ne vienmēr. Bet pāris reizes man likās, ka redzu viņa seju aiz stūra. Šausmīgi… jūs to neaizmirsīsit.

Viņš pakratīja galvu.

"Es nezinu, Andrej… vai kā jūs tagad saucat… kā tu esi iekļuvis… bet… esi uzmanīgs." Šis nelietis ir spējīgs uz jebko. "Vīrietis pēkšņi īsi apskāva Šarovu, dīvaini šņukstēja, atvēra durvis un ātri izgāja ārā.

"Ardievu," viņš teica, pirms durvis aizcirtās. – Neatceries to slikti.

Šarovs vēl minūti stāvēja apmulsis, tad metās viņam pakaļ, bet vīrietis jau bija pazudis tumšajos brikšņos.

"Treneris…" Šarovs čukstēja. – Aleksandrs Andrejevičs… piedod man… par visu. “Viņš juta, ka krūtis savelkas un acīs sariesās asaras. Viņš apstājās, nopūtās un paskatījās tumšajās debesīs. Bālgani mākoņi, viens otru drupinādami, lidoja no austrumiem uz rietumiem, un tiem nebija gala.

4. nodaļa

2010 gads

– Kāpēc neviens no mums neko neatceras? – Liza riebīgi noslaucīja drupatas no vecā galda, kas bija klāts ar nepārtrauktām skrāpējumiem. – Manuprāt, tas ir vissvarīgākais jautājums. Un, kamēr neatradīsim atbildi uz to, diez vai izdosies virzīties uz priekšu… – viņa apstājās, paskatījās pa kabinetu ar vecām mēbelēm un blāvu spuldzīti, kas kādreiz piederēja vienības komandierim, tad turpināja: – … šajā… šajā dīvainajā jautājumā. Un ja tā, ja uz šo jautājumu atbildes nebūs, es vienkārši paņemšu savu gredzenu – viņa izteiksmīgi paskatījās uz Šarovu un dosies prom, kā vienojāmies. Ceru, ka neviens par to mani neapvainosies.

Aiz militārās vienības Nr.22653 kabineta loga iestājās nakts. Pamestais parādes laukums, uz kura viņi reiz stāvēja, priecīgi gaidot svilpi, kas paziņos par Zarnicas sākšanos, bija apglabāta piķa tumsā, bet Viktors ik pa brīdim nodrebēja, it kā būtu satvēris balsi vai zābaku šūpošanos vai kāda transporta dzinēja skaņa. Viņš pamanīja, ka arī viņa klasesbiedri un pats Šarovs periodiski uzmeta skatienus aizkara durvīm.

– Kas attiecas uz Vitju un Ļenu, tad kaut kā var saprast… jūs ārstējāties psihiatriskajā slimnīcā… atvainojiet, slimnīca, varbūt hipnoze vai citas metodes. Mūsdienās tiešām ir veidi, kā likt aizmirst jebko…” Viņa paskatījās uz Pīteru, kurš klusēdams sēdēja viņai blakus un malkoja tēju no plastmasas krūzes. – Bet kā ar mums? Es, Petja, Deniss, Deivids… neviens mūs neapstrādāja, mēs izbēgām no inkvizīcijas…

Jautājums karājās gaisā.

Viktors paskatījās uz Ļenu. Slimnīcā meitene cieta vairāk nekā pārējās, taču maz ticams, ka viņa zināja atbildi. Tomēr… viņa noteikti kaut ko atcerējās. Un viņš atcerējās. Ne visi, lēkmēs un sākumos, uzliesmojumos, fragmentāri. Bet šie četri nav. Nekas.

Viņa paskatījās uz Šarovu, bet viņš tikai paraustīja plecus.

Viņi pavadīja veselu stundu, mēģinot atsaukt atmiņā notikumus pirms divdesmit sešiem gadiem, taču nonāca pie viena secinājuma – pēc Červjakova ezerā iemestās granātas eksplozijas atmiņa šķita pārtrūkusi. Ausīs melns zvanošs plīvurs, briesmīgas neizturamas sāpes un spilgti zibšņi acīs. Tās visas ir smadzeņu satricinājuma pazīmes. Bet kas notika tālāk?

"Pēc sprādziena es atjēdzos sanatorijā Sočos," sacīja Pēteris. – Šķiet, ka pēc nedēļas. Pie sienas bija kalendārs ar uzrakstu “Metalurga sanatorija”. Soči 1984" Līdz tam brīdim acu priekšā ir daži gaiši un tumši plankumi, nepārtraukts karuselis. Tagad dažreiz, kad es aizmiegu, es it kā kaut ko redzu un zinu, ka tas ir tas, kaut kas, kas man ir apslēpts. Tas mirgos un pazudīs. Es gribētu jums palīdzēt, bet… tas viss ir tik izplūduši un neskaidri! – Viņš noplātīja rokas. – Sanatorijā mani visos iespējamos veidos pasargāja no jebkādas informācijas – nebija radio, televizora, pat “Pionerskaya Pravda” un mana mīļākā žurnāla “Young Technician”, un viņiem bija aizliegts lasīt. Vienīgais mierinājums bija milzīgs baseins ar velvētiem griestiem un es tur plunčāju, līdz nokritu.

– Vai jums patika arī “Jaunais tehniķis”? – Deniss bija pārsteigts. – Es tavā vietā neteiktu.

Pīters pacēla uzacis, bet acīmredzami nebija aizvainots. Vieglais raksturs, kas viņam bija kopš bērnības, ir saglabājies līdz mūsdienām, un, visticamāk, tieši šis raksturs viņam palīdzēja izturēt klasesbiedru nebeidzamos smieklus par lieko svaru.

"Es pat saņēmu īpašu piemaksu par to!" Piemēram, vai jūs zinājāt, kas tas bija?

– Kāda vēl šī lietojumprogramma ir? – šokētais Deniss iesaucās. – Man joprojām ir visas problēmas mājās, bet es neesmu dzirdējis par kādu papildinājumu! – Deniss pamāja ar galvu. Viņā nebija palicis ne pēdas no milzu konteinerkuģa kapteiņa – tagad viņš bija tas pats sestās klases skolnieks, gatavs strīdēties, līdz aizsmacis par mūžīgo kustību un lidojumiem uz Marsu.

– Dīvaini, ka tu nezināji! Bet parastajiem zēniem tas netika piegādāts. Vai varat man pateikt, kā to sauc?

"Nu," Deniss sarauca pieri.

Pīters dažus mirkļus pagaidīja, un viņa tuklajā sejā izcēlās apmierināts smaids:

– Tu esi daudz zaudējis, Den. Un šī lietojumprogramma saucās “Jauns resns cilvēks”!

Visi, kas sēdēja pie galda, rēca no smiekliem – pat Liza smējās. Šarovs pilnībā aizrijās ar tēju.

Deniss saprata, ka ir apspēlēts. Ne jau jebkurš, bet vesels Valsts domes deputāts. Sākumā viņa seja kļuva nopietna, bet pēc sekundes arī viņš iesmējās.

– Nu, Pēter! Gandrīz noticēju!

– Īsāk sakot… nebija ko darīt. Gāju uz procedūrām, un pauzēs… starp mežonīgajām galvassāpēm un to reto neesamību atcerējos mūsu piedzīvojumus un… pat atzīstos, gribējās tos atkārtot, pārdzīvot no jauna. Protams, līdz brīdim, kad Červjakovs ar granātu izšāva ezerā,” turpināja Pēteris. “Atceros arī, ka medmāsas aiz durvīm čukstēja, ka mēnesis pagājis, bet atmiņa joprojām nav atgriezusies un galvassāpes nav pārgājušas. Un vēl…” viņš apklusa, uzsita ar pirkstu locītavām pa galdu, it kā šis žests viņam palīdzētu atcerēties: „… palātā ienāca diezgan nepatīkams puisis pelēkā krunkainā uzvalkā un jautāja, ko es redzu, kur mēs bija tas, ko mums lika darīt fiziskās audzināšanas skolotājs. Īpaši daudz jautājumu bija par tevi… – Pēteris pagriezās pret Šarovu.

Pie komandgalda sēdošais policists pasmaidīja.

– Kur jūs mūs vedāt, kāda karte jums bija un vai es redzēju uz tās marķējumu? Vai fizkultūras skolotājs mūsu priekšā nerunāja svešvalodās? Vai pieminējāt ārvalstu galvaspilsētas? Varbūt viņš uz kaut ko deva mājienu vai pagāja malā ar kādu. Viņš atstāja mūs vienus, kaut uz īsu brīdi, dodoties prom, piemēram, krūmos. Es šos mirkļus atceros skaidri, iespējams, tāpēc, ka šis vīrietis bija… pārāk neatlaidīgs. Un zemisks. Viņš atkārtoja vienus un tos pašus jautājumus simts reizes, un es visu laiku domāju, ka, iespējams, kaut kas nav kārtībā ar viņa atmiņu, bet es neuzdrošinājos jautāt. Un es turpināju viņam atbildēt: “nē, nē, nē, nē” un tā tālāk bezgalīgi. Viņš arī smirdēja slikti. Tētis pat strīdējās ar viņu, sakot, ka viņam nerūp bērna veselība. Es dzirdēju viņus strīdamies, un šis puisis sliktā uzvalkā teica, ka es noteikti kaut ko slēpu un mani ir jāved atpakaļ uz Maskavu pie ārstiem, un viņš darīs visu, lai to panāktu.

Bet acīmredzot tas neizdevās, un tētim bija spēcīgāka ideja. – Pēteris iedzēra malku tējas, viņa seja kļuva nopietna. – Tātad… Liza, es nezinu kā tu, bet esmu pārliecināts, ka mēs tur bijām. Tur tādā nozīmē -tur. Jautājums nav par to, kāpēc mēs neatceramies, tas ir tikai skaidrs – šoks un viss pārējais, bet kas bija pirmais – vista vai ola. Citiem vārdiem sakot…” viņš pamāja uz grāmatas lappusi, kas atradās tieši galda vidū, “vai krusts pazudīs, ja mēs kaut kā mēģināsim sevi glābt.

"Krusts nepazudīs," pēkšņi sacīja Dāvids. "Bet mēs esam šeit, jo kāds mūs izglāba." Un, ja tas kāds esam mēs paši, tad mums tas ir jādara.

– Tas ir… ja es pareizi saprotu, mēs esam gan dzīvi, gan miruši vienlaikus? Tāpat kā Šrēdingera pionieri, vai ne? – Liza pamāja ar galvu.

"Tu redzi grāmatu," Viktors pagriezās pret viņu. – Vai arī jūs šaubāties par tā autentiskumu?

Patiesībā viņa, protams, nezināja, ka, pirms piekrita kaut kur doties, Pēteris piezvanīja Ļeņinkai, tas ir, uz Krievijas Valsts bibliotēku, un pēc stundas direktors personīgi atnesa pilnīgi jaunu, it kā tikai drukātu grāmatas eksemplāru ar nosaukumu. V. A. Prokopjeva “Kara labirinti”.

Sievietes lūpas saknieba. Viņai droši vien ļoti gribētos teikt, ka tas ir viltojums, bet grāmata un fotogrāfija bija īstas, pelēku, nedaudz nodzeltējušu lapu smarža, līmētais iesējums, nospiedums – par autentiskumu šaubu nebija. Mūsdienās visu var viltot un pārkrāsot Photoshopā, bet deviņpadsmit sešdesmit pirmajā izdotajā grāmatā fotogrāfijas bija īstas, viņa to saprata.

Liza paņēma rokās nobružoto sējumu, apgrieza to un domīgi nolasīja autora vārdu:

“Vladislavs Prokopjevs…” atmiņa atspoguļojās viņas sejā. – Pazīstams vārds… Šķiet, ka mūsu skolā… bija kāds ar līdzīgu… – viņa paskatījās uz Viktoru.

Viņu pēkšņi pārsteidza elektriskās strāvas trieciens – Hornet! No brīža, kad viņi sanāca kopā, Vlads kaut kur pazuda. Bet viņiem vajadzēja būt svarīgai sarunai.

"Jā…" Viktors lēnām teica un paskatījās uz Šarovu. – Vidusskolā bija puisis ar tādu vārdu un uzvārdu, bet… tas noteikti nav viņš, viņa vārdabrālis. 1961. gadā Prokopjevs, kurš mācījās vidusskolā, vēl nebija dzimis un vēl jo mazāk sarakstījis grāmatu. "Viņš turpināja skatīties uz Šarovu, bet tikai tik tikko pamāja ar galvu. Viktors, protams, nejautāja visu priekšā, kur Vlads bija devies.

"Man paveicās," sacīja Deniss, "mans tēvs burtiski nākamajā vai aiznākamajā dienā, precīzi neatceros, paņēma lidmašīnas biļeti, un mēs lidojām uz Vladivostoku, kur dzīvoja mani vecvecāki no manas mātes puses." Mans vectēvs bija jūras kapteinis, un es droši vien viņam sekoju. Vienu reizi pie mums atnāca kāds vīrietis un kaut ko jautāja par manu veselību, bet vectēvs teica, ka es neko neatceros, un tur tā lieta nomira. Es tiešām neko neatceros. Es pat neatceros šo granātu. Vienīgais ir tas, ka es bieži sapņoju, ka esmu akls ar vienu aci – es neredzu sasodītu lietu, un tas ir tik biedējoši, ka es pastāvīgi pamostos. Un vēl…” viņš paskatījās uz Lizu un aptumšotā istaba pēkšņi kļuva pavisam klusa: „Un man vienmēr šķita, ka ar tevi ir noticis kaut kas… kaut kas ne pārāk labs.”

Liza savilka lūpas.

"Un tāpēc jūs nekad nezvanījāt vai nerakstījāt… lai uzzinātu."

Deniss nolieca galvu.

– Atvainojiet. Gāju citā skolā, citā pilsētā, sāka griezties, griezties… tikai ik pa laikam kaut kur Klusā okeāna vidū skatījos zvaigznēs un domāju – kas tas viss? Bet man bija bail pat sākt atcerēties. Man šķita, ja es iegrimšu šajā bedrē, es varētu neizpeldēt, bezdibenis mani iesūks.

"Un es zināju, ka tad kaut kas notika," Līza pēkšņi teica, un visi uzreiz paskatījās uz viņu. – Jā, nebrīnies.

Viņa pēkšņi atgrūda krēslu, piecēlās kājās, devās prom uz izbalējušu sienu, kas attēloja idillisku meža gleznu, pagriezās un ar asu kustību novilka savu brīvi silto džemperi, atsedzot plecu.

"Kungs," Pēteris čukstēja.

Deivida acis kļuva apaļas, viņš pat nedaudz attālinājās un pacēla rokas, it kā slēpjoties aiz tām.

Uz tievā graciozā pleca, krītot uz apakšdelma, atradās duncis, kas savijies ar rozi ar asiem ērkšķiem un caururbj galvaskausu. Blakus šim zīmējumam, kas izgatavots ar zilu pirmsūdens tinti, bija divi burti – “CHK”. Veids, kādā tika izveidots tetovējums, liecināja par izpildītāja zemo prasmju līmeni. Nevienmērīgas līnijas, nesamērīgi elementi un kaut kāda pirmsūdens vienkāršība acīmredzami neatbilda pasūtītāja iespējām.

– Kurš tev iedeva tādas daļas? – Šarovs aizsmakušā balsī jautāja. Viņš bija redzējis daudz cietuma tetovējumu, bet šis skaidri bija no cita laika.

Zinot, cik šī sieviete ir bagāta, viņai pat prātā neienāca, kā viņai izdevās uztaisīt tik šausmīgu tetovējumu un kas viņai lika spert šo soli, kad tagad pat lētajā tetovēšanas salonā to var izdarīt tūkstošreiz skaistāk , modernāks un labāks.

– Vai esat nokavējis savu termiņu? – Viktors neizturēja. Viņš kolonijā redzēja neskaidri līdzīgus dizainus, un parasti tos nēsāja ļoti veci ieslodzītie.

Liza pamāja ar galvu un atgrieza piedurkni savā vietā.

"Tas ir tas, ko es atvedu līdzi no Zarnitsa," viņa teica.

"Oho…" Deniss šokēts teica. – Kā tas ir iespējams, tu joko?

– Es nemaz nejokoju. Es par to daudz domāju un, kā jūs saprotat, līdz šim nevienam to neesmu rādījis. Es nezinu, no kurienes viņa nāca.

– Kas ir čeka? Ārkārtas komiteja? – jautāja Pēteris.

Liza nopūtās un devās uz sava krēsla pusi, bet tad Viktors piecēlās un apturēja viņu ar žestu.

–Vai vari parādīt vēlreiz?

Viņa prātā pazibēja dīvaina, sen aizmirsta atmiņa – to nepārprotami izraisīja šī spontānā demonstrācija, un viņš baidījās, ka nespēs to saglabāt atmiņā.

Liza apņēmīgi pamāja ar galvu.

– Nē.

– Pagaidi, Liza! Lūdzu. Tas ir ļoti svarīgi.

Liza neizlēmīgi apstājās, viņas grezni sarkano matu mops šūpojās, un ausīs pazibēja mazi dimanta auskari.

– LABI. Divas sekundes. Katru reizi, kad es viņu redzu, es gribu amputēt savu roku,” viņa teica neparasti klusā balsī.

– Kāpēc jūs to nepārkrāsojat vai neizņemat? – Deniss bija pārsteigts. – Mūsdienās viņi to viegli izdara.

– Vai mums ir ko dzert? – viņa pēkšņi jautāja.

Aizsedzot vienu roku ar otru, Viktors diskrēti nospieda telefona slēdža pogu. Pat ja fotogrāfija iznāks izplūdusi, pietiks, lai vēlāk izpētītu tetovējumu. Kaut kas viņam teica, ka Liza nekad vairs nerādīs draudīgo zīmējumu.

Viktors paskatījās uz Šarovu, bet viņš tikai paraustīja plecus.

– Piemēram… izņemot tēju…

Pēteris noplātīja rokas.

– Labi, mēs tevi pierunājām. Katram gadījumam paņēmu pudeli. Kā es zināju… – Viņš noliecās, attaisīja sporta somu ar NHL hokeja kluba Vašingtonas Capitals emblēmu un, rakņājoties pa to, izvilka aizkorķētu Chivas Regal viskija pudeli.

"Es paņēmu to, kas bija seifā…" viņš apmulsis sacīja, pamanījis uz viņu vērstos skatienus.

"Nu, Petja…" Deniss apbrīnojami teica. – Tu esi savā garā!

– LABI. – Pīters atkal noliecās un izņēma divas šokolādes tāfelītes un kaltētu banānu paku.

Kad visi, izņemot Dāvidu, bija izdzēruši piecdesmit gramus un Pīters atkal ielēja viskiju plastmasas glāzēs, Liza pēkšņi teica:

"Protams, neviens no jums nepamanīja, kāpēc es valkāju T-kreklus un blūzes ar garām piedurknēm no sestās klases trešā ceturkšņa."

Visi, kas sēdēja birojā, saskatījās.

"Likās, ka notiek dažas sarunas… kas jums ir… atvainojiet, kaut kāds jostas roze vai herpes… ko mēs izdomājām tualetē dūmu paužu laikā," Pēteris iesāka. "Bet tad, cik es atceros, visi nolēma, ka esat kautrīgs." Un kaut kā tas sakārtojās.

Liza pamāja.

"Tās bija pilnīgas šausmas." elle. Mani vecāki gandrīz kļuva traki. Viņi domāja, ka esmu pievienojies kaut kādai bandai, ka mani ir savervējuši ieslodzītie, ka esmu kļuvis par noziedznieku… īsi sakot, man vajadzēja daudz pūļu, lai viņus pierunātu, lai viņi par to nestāsta. tas puisis… kuru vispār tu saproti. Pelēkā uzvalkā. Es apsolīju, ka līdz skolas beigām neiegūšu nevienu B. Un tā bija mūsu vienošanās, kas mums bija jāievēro. Man tas bija mežonīgi grūti. Tu pat nevari iedomāties…” Viktors pamanīja, kā viņas acu kaktiņos dzirkstīja asaras. Dzelzs sieviete, miljardiere, kas no nulles izveidoja Krievijas lielāko spēļu impēriju, tagad sēž un gandrīz raud viņu priekšā. Un tad… visi viltīgi par viņu čukstēja un smējās. Par viņas dīvaino uzvedību. Lai gan… ja tā padomā, katrs, kas tur viesojās, kaut ko slēpa.

"Es nezinu, vai viņi būtu gatavi izpildīt savus draudus, ja man neizdosies un iegūtu vismaz vienu B." Varbūt jā. Tie bija tādi cilvēki…” Viņa iegrauza pirkstus galda virsmā. – Kopumā tam nav nozīmes. Man neizdevās. Bet… ko tas man maksāja…

Pīters lēnām ielēja viņas glāzē viskiju un ar pudeli rokā apstājās. Liza pat nepamanīja viņa kustību.

"Ak, sasodīts…" viņš čukstēja. "Galu galā es arī… teicu visādas lietas…" viņa roka nedaudz trīcēja.

Liza uzlika brīvo roku viņam uz pleca.

"Nekas, Petja, tā ir pagātne." Jūs jautājat, kāpēc es nenoņēmu tetovējumu. Pirmkārt… astoņdesmitajos gados nebija salīdzinoši drošu veidu, kā to izdarīt – tikai operācija, pēc kuras mana roka būtu neatgriezeniski izkropļota. Vecāki gribēja to darīt, viņiem bija vienalga, lai tikai neredzētu šo kaunu. Bet kāda brīnuma dēļ man tomēr izdevās nosargāt savu roku. Lai gan sasodītais tetovējums dega un niezēja katru dienu, nedodot man ne sekundi miera.

"Nabaga meitene…" Deivids tikko dzirdami teica. – … nedariet griezumus uz ķermeņa un nerakstiet uz sevi. Es esmu Tas Kungs, tavs Dievs.

Liza pagriezās pret viņu, pazibināja acis un pamāja.

– Jā, es par to uzzināju vēlāk. Taču jau bija skaidrs, ka izcilai studentei nevar būt tetovējums. Tas nav tikai ārkārtējs notikums, tas ir pasaules gals, ja vēlaties. Maz ticams, ka jūs to varēsit izskaidrot mūsdienu skolēniem vai viņu vecākiem, par kuriem nesmietos.

Pārlasīju visus kosmētikas padomus par vecuma plankumu likvidēšanu, pētīju ķīmijas žurnālus un mācību grāmatas, ierīvēju ādā citronskābi un ūdeņraža peroksīdu. Pat kaut kur lasīju, ka kaķa urīns palīdz… kad atceros, nodrebju. Bet viss ir velti. Un katru rītu, pirms došanās uz skolu, es rūpīgi apsēju šo vietu. "Viņa paskatījās uz savu plecu un rūgti pasmaidīja.

Vitja šausmās klausījās viņas vārdos un pēkšņi skaidri iedomājās – it kā laika durvis būtu nedaudz pavērušās un viņš varētu redzēt, kas ir paslēpts – trīs huligānus, kuri sit skolas pagalmā guļošo Hornetu. Vienam no viņiem uz rokas bija tieši tāds pats galvaskauss. Tikai bez rozes. Un bez burtiem. Viņš varēja to zvērēt. Bet kā?

It kā dzirdot viņa domas, Liza sastinga, apgāza viskija glāzi un turpināja:

– Un… nē, Petja… čeka nav ārkārtas komiteja. Paskatījos speciālās grāmatās, tāda saīsinājuma nebija, neviens neinjicēja. Tas ir pavisam savādāk.

Birojā valdīja nāvējošs klusums. Varēja dzirdēt kvēldiega dūkoņu spuldzītē pie griestiem.

– Vai tas ir tas, ko es domāju? – Viktors klusi jautāja.

Ļena nodrebēja – viņa sēdēja viņam blakus, šķita, ka viņi unisonā domā par vienu un to pašu. Viktors paskatījās apkārt uz saviem klasesbiedriem. Šķiet, ka visi zināja atbildi, kas karājās gaisā, taču viņi to nepateica skaļi.

Liza viegli pamāja.

– Jā. Tie ir viņa iniciāļi. Červjakovs Konstantīns.

5. nodaļa

1941 gads

Viņi staigāja ilgu laiku.

Sākumā viņu atbalstīja asinīs plosošais adrenalīns, dusmas un aizvainojums pret bērniem, kuri izrādījās tik stulbi, ka nesaprata, cik viegli pieaugušie viņus apmānījuši. Tad, kad sākotnējais drošinātājs bija izžuvis, Liza nolēma, ka tā vai citādi viņa sasniegs savu mērķi, un, zobus sakodīdama, gāja.

Tieši ar šādu sejas izteiksmi viņa sēdēja mājās, saliekusies pie blāvas lampas, kad daži mājasdarbi negribēja tikt atrisināti. Viņa zināja, ka pat tad, ja uzdevums ir neatrisināms, viņa tik un tā sasniegs savu mērķi – laika un pūļu jautājums. Un nekad nav bijis savādāk. Jebkurā gadījumā viņai jābūt pirmajai. Piemēram, tāds pats kā Červjakovs, tikai viņš ir pirmais drosmē, augstprātībā… – viņa domāja. Nekaunība nav gluži tā īpašība, kas būtu publiski jāapstiprina, taču viņa noteikti zināja, ka dziļi visi klases zēni vēlas būt tikpat pārliecināti kā Kostja. Bet viņiem vienkārši neizdevās. Un meitenes arī gribētu labi mācīties. Bet tas nav tik vienkārši.

Šajā ziņā viņi bija līdzīgi Kostjai. Vai ne tikai šis?

Viņi gāja pa šauru taku, kas vijas cauri drūmam mežam. Jūs neko nevarat redzēt, bet viņš staigā uz elli, ”domāja Liza. Bez bailēm, bez šaubām. Kaut es to varētu izdarīt!

Manas kājas kļuva slapjas. Viņa jutās ļoti nogurusi. Prieks, ka viņa drīz ieraudzīs apdullinātos pieaugušos, bija pārgājis. Mežā pat nebija redzami pieaugušie, lai gan viņi bija staigājuši jau vairāk nekā stundu.

Červjakovs klusēja. Sākumā viņš viņai izteica vairākus apšaubāmus komplimentus, stāstot, kā viņa visus piekāvusi un kā viņi tagad tur sēž un sapņo braukt arī viņiem līdzi, bet bija jau par vēlu, vilciens aizgājis. Izteikuši šos vārdus, viņi sāka smieties, un Liza pirmo reizi sajuta, ka ir kļūdījusies. Viņai nevajadzēja iet viņam līdzi. Bet tagad ir par vēlu. Atlika tikai aizvērt zobus un klīst pa šo bezgalīgo tumšo mežu.

– Cik ilgi vēl jāiet, kā tu domā? – viņa jautāja, kad viņas kājas kļuva koka.

Neapgriezies, Červjakovs pēkšņi sacīja:

– Vairs ne īpaši.

Viņš bija divas galvas garāks – otrā kursa students, bet patiesībā viņa pat nezināja, cik viņam gadu, varbūt viņš bija atkārtots students pagājušajā gadā, un tad izrādās…

Viņas optimisms pazuda bez pēdām.

"Kostja, varbūt mums ir labāk atgriezties…" viņa pēkšņi ierunājās.

Červjakovs pēkšņi apstājās un pagriezās. Viņa acis bija kā alvas, biedējošas, nedzīvas.

"Iet atpakaļ?…" viņš nomurmināja. – Kur? Šiem bērniem? Ļaujiet viņiem sēdēt un gaidīt, kamēr vācieši viņus sagrābs.

Liza kļuva auksta.

Vai viņš ir kļuvis traks? Pēc acīm spriežot, tā arī bija. Ieplestām acīm, it kā traki, viņi piesardzīgi rakņājās pa mežu.

– Kādi vēl vācieši, Kostja? Ko tu dari?

Viņš pēkšņi pasmaidīja – tas platais, baltzobu, huligāniskais smaids, kas liek meitenēm sastingt no sajūsmas.

– Jā, es jokoju, Liza! Mēs esam gandrīz klāt, vai tālumā dzirdat troksni? Šis ir maršruts, mums tur jāiet.

Viņa klausījās. Tomēr tiešām bija troksnis ne tikai priekšā, bet arī aizmugurē un no debesīm, kuras, šķiet, urbja desmitiem lidmašīnu. Kas tas varētu būt?

Viņa viņam jautāja.

Un viņš atkal iesmējās, tagad bezrūpīgi un kaut kā nomierinoši, it kā ne tikai zinātu, bet būtu pārliecināts par saviem vārdiem.

– Es tev teicu, vai tu esi aizmirsis? Tas ir Kubinkas militārais lidlauks, nakts mācības. Mūsu putni trenējas pacelšanās un nolaišanās sarežģītos laika apstākļos.

Viņa nodomāja, pamāja un atkal nomierinājās. Tā tas droši vien arī bija, un viņas aizdomīgums izskatās smieklīgi. Bet… kāpēc viņš teica “vācieši”, ja viņi ir pārliecināti, ka tas viss ir mānīšana? Bet tā meitene… Katja, šķiet… viņa arī teica dīvainas lietas…

Visticamāk, viņš runāja nepareizi,” viņa noteica un skrēja pakaļ puisim, kurš tagad ne tikai staigāja plaši, bet gandrīz skrēja, it kā nojaušot finiša līnijas tuvumu.

'Cik kautrīgs muļķis es esmu! – viņa atkal un atkal sev pārmeta. “Tam ir jāseko kā piemēram, ne pilītei šaubu vai baiļu, lai gan viņi, varētu teikt, ir vieni tumšā, aukstā mežā – protams, neskaitot tos cilvēkus, kuri visu sakārtoja un tagad ir slēpjas brezenta teltī.” Bet kā viņiem izdevās tik tālu tikt, jo viņai šķita, ka atdalījums ir nobraucis maksimums piecus kilometrus, ne vairāk un, visticamāk, pat mazāk.

Pēkšņi Kostja pēkšņi apstājās un ieskrēja viņā, gandrīz apgāzdama. Viņš turēja viņu ar savām spēcīgajām rokām un, bez šaubām, viņa rokas uzkavējās uz viņas vidukļa daudz ilgāk nekā nepieciešams. Tumsā viņa nevarēja saskatīt viņa sejas izteiksmi, bet viņai šķita, ka viņš atkal smaida.

"Uzmanīgi," Červjakovs klusi sacīja, viņu atlaidot. – Ceļš, paskaties!

Liza ieskatījās tumsā, bet neko neredzēja. Katram gadījumam viņa pamāja.

– Mēs skrienam? – viņa čukstēja.

– Nē. "Klusi," puisis nošņāca. – Piebrauc kravas automašīna, mums jāgaida.

Viņa pēkšņi ieraudzīja, ka priekšējo lukturu stari slīd pa meža nogāzi, priekšā esošo krūmu nodriskātais siluets iemirdzējās spilgtā gaismā, viņai pat izdevās pamanīt ūdens lāses uz kailajiem zariem, un nākamajā mirklī Červjakovs viņai strauji piespiedās. pleciem. Liza sabruka uz slapjās zemes. Viņas plaušās ieplūda saldenā sapuvušu lapu smarža un ar pārsteigumu, kas gandrīz uzreiz pārvērtās riebumā, viņa atklāja viņa roku uz sava vaiga.

– Ko…ko tu dari? – viņa ķērka, mēģinot izspiest kādu vārdu.

– Shh…sh… aizveries…

Viņa mēģināja teikt vēl kaut ko, bet spēcīga roka turēja viņas galvu tā, ka žoklis atteicās kustēties.

Panika pēkšņi aptumšoja viņas prātu. Ja tas ir ceļš un pa to brauc automašīna, jums, gluži pretēji, jāskrien pēc iespējas ātrāk, bet viņš to piespieda pie zemes un paslēpās kā savvaļas dzīvnieks.

MEŽAS ZVĒRS… – viņa ar šausmām domāja.

Aukstā, analītiskā smadzeņu daļa, kas parasti dominē apziņā, pēkšņi kaut kur pazuda, un to nomainīja nepazīstama, sveša, dīvaina un trīcoša.

Pēkšņi viņa tvēriens vājinājās, Liza pacēla seju no zemes. Viņa pēkšņi juta, ka visas sākotnējās dusmas ir pazudušas un viss, ko viņa gribēja viņam izmest pirmajās pazemojuma sekundēs, izkusa bez pēdām.

Viņa trīcēja no aukstuma, bailēm un kauna.

– Piecelties! – Červjakovs uzmeta viņai. – Viņi atstāja.

Liza lēnām piecēlās. Manas kājas atteicās man paklausīt.

– K…kāpēc ū…mēs neskrējām? – viņa izspieda.

– Vai tu esi muļķis? – viņš izpļāpājās. – Tie ir militāristi, ja mūs noķers, tūlīt nosūtīs… – viņš apstājās, -… mūs nosūtīs uz policijas istabu vismaz. Mums nav tiesību šeit atrasties. Šī ir aizliegta teritorija.

Kaut kas viņa balsī lika man šaubīties, ka viņš runā patiesību.

– Kur… kur ir cilvēki, kas mūs… gaida?

– Cilvēki? – un pēkšņi viņš izplūda smieklos. "Vai jūs tiešām to vēl neesat sapratuši?" Vai pēc visa, ko esam redzējuši, neredzat, kur mēs atrodamies? Nu tu tiešām esi… muļķis!

"Kur mēs esam?" Liza teica caur asarām.

Viņš satvēra viņas roku un vilka uz ceļa – cauri krūmiem, bedrēm un riestām, cauri kritušiem kokiem un gravām, un, kad viņas kājas beidzot pieskārās cietai virsmai, viņš palaida viņu vaļā tā, ka viņa gandrīz nokrita.

"Jūs varat palikt šeit, varat atgriezties, ja atrodat ceļu, protams." Bet, ja gribi dzīvot, nāc man līdzi. Daudz vairs nav palicis, desmit kilometri.

– Desmit kilometrus? – viņa čukstēja, nespēdama pat aptvert šo figūru.

Viņš pamāja ar roku un devās pa ceļu, neatskatoties.

Liza no bailēm palika bez vārda. Viņa paskatījās uz tumšo, svārstīgo meža sienu un saprata, ka nav izvēles. Viņa neatradīs ceļu atpakaļ un… visticamāk, nekad vairs neredzēs savus draugus. Mīļais un laipnais briļļainais Deniss, kurš pēc viņas kā Pjero tiecās pēc viņas, dzīvespriecīgā Petka, klusā Ļena, rupjš Vitja un dīvainais jaunpienācējs Deivids.

– Pagaidi, pagaidi mani… es nāku! – no viņas krūtīm atskanēja putna kliedzoša skaņa.

Červjakovs pamāja ar roku.

– Panākt.

Kad Liza viņu panāca, viņš pēkšņi viņu viegli apskāva.

– Tev laikam auksti.

Viņa pakratīja galvu, baidīdamās nokratīt viņa roku.

"Es tevi tagad sasildīšu." Vienkārši… zini, šeit ir savādāk. Es gribu to labāko. Jums jāsaprot. Vai nu tu, vai tu. Nevis kā tur. Ja paklausīsi, viss būs kārtībā. Tas ir viss.

Liza pamāja.

Viņa jau bija nolēmusi, ka, tiklīdz ieraudzīs kaut mazāko mājienu par pieaugušo klātbūtni, viņa atbrīvosies un skries cik ātri vien spēs.

Pēc aptuveni divdesmit minūtēm uz ceļa pēkšņi parādījās dīvainas struktūras – līdzīgas viņa bija redzējusi filmās, tos mēdza saukt par prettanku ežiem. Viņi aizšķērsoja brauktuvi un stiepās no paša meža uz otru ceļa pusi. Eži bija nostiprināti ar dzeloņstieplēm.

"Redziet, šī ir militāra teritorija," sacīja Červjakovs. – Aizliegtā zona.

Viņa pārgāja pāri ērkšķim, satverot to ar savu bikšu kāju. Červjakovs viņu atbalstīja, pretējā gadījumā viņa būtu nokritusi taisni uz netīrā zemes ceļa.

"Ziniet, es uzreiz sapratu, ka mēs esam… vairāk nekā tikai draugi." Pirms gada, tiklīdz es parādījos ar jums. Jūs arī pamanījāt mani, ka esmu… labāka par viņiem visiem. Jā?

"Jā…" Liza klusi teica, pēkšņi atceroties, kā Červjakovs nemitīgi skatījās uz Ļenu un kaitināja viņu ar saviem stulbajiem jokiem, tāpēc viņai tas dažreiz šķita pat smieklīgi – pieticīgā klasesbiedrene nosarka un nobālēja, slepus skatīdamies uz Vitju, bet viņš vai nu nepamanīja, vai arī es nevarēju palīdzēt.

– Nu… redzi, cik labi viss izvērtās. Esi pacietīgs…

Liza ar grūtībām vilka kājas, un Červjakovs gandrīz nepārtraukti lielījās un tikpat pastāvīgi grozījās, it kā kaut ko gaidīdams. Tomēr viņai par nožēlu vairs nebija automašīnu. Apmēram pēc pusstundas zemes ceļa līkumā uzliesmoja gaisma. Liza atdzīvojās un gāja vēl ātrāk, bet Červjakovs viņu apturēja.

"Ātri mežā," viņš pavēlēja un, cieši saspiedis viņas roku, ienira biezoknī pa tikko pamanāmu taku.

– Bet turpat…

– Šī ir patruļa, viņi mūs noķers…

Liza bija gatava padoties jebkurai patruļai, lai tas viss beigtos.

"Un tad būs skolotāju sapulce, tiks aicināti vecāki, viņiem tiks dota darba vieta…

Viņš trāpīja naglai uz galvas.

Dzirdot šos vārdus, viņa pēkšņi saprata, no kā viņš tik ļoti baidījās. Viņa baidījās no tā paša, iespējams, pat vairāk nekā viņš. Kāpēc viņa uzreiz neuzminēja un nevainoja viņu par visu, kad viņš mēģināja tos vadīt, nenonākot nepatikšanās?

Paziņošana darbam un vecāku saukšana uz skolotāju sapulci nozīmēja visa beigas. Tas bija sliktākais, ko vien var iedomāties. Pat slikta atzīme dienasgrāmatā nav tik biedējoša kā tas, kas ar viņiem varēja notikt.

PĒC VIŅAS STULBUMS.

"Tiešām, kāda es esmu muļķe," viņa pie sevis sacīja, iekoda lūpā un stiprāk saspieda viņa roku.

Červjakovs pārsteigts pagriezās.

"Piedod," viņa čukstēja. – Es noteikti esmu muļķis.

Manu acu priekšā parādījās pilna aktu zāle ar skolēniem un skolotājiem. Uz skatuves ir direktors, skolotājs un policijas pārstāvji uniformās un plecu siksnās, kuri nolasa sausu dienesta ziņojumu par to, kā viņi tika aizturēti apsargājamās militārās vienības teritorijā, kur viņiem nebija tiesību iekļūt plkst. visi. Un pirmajā rindā, atzveltnes krēslos ar sarkanu polsterējumu, vecāki sēž balti no kauna.

Viņi gāja pa mežu lokā un iznāca, kad stabs nebija redzams. Lisa pat domāja, ka viņa pamanīja militāristu spilgtā prožektora gaismā, kas stāvēja pie barjeras – viņš bija ar šauteni, lai gan šķita, ka sen armijā viņi šāva no ložmetējiem.

Drīz vien malās esošie koki izretināja, kreisajā pusē sāka parādīties noplukušas būdiņas un šķūņi, taču apkārt bija tik tumšs, ka viņa īsti neko nevarēja saskatīt. Nevienas gaismas.

Viņi nogriezās uz lauku ceļa – no noguruma Liza bija pilnībā apmaldījusies un nejuta ne attālumu, ne laiku. Ķermenis gaudo no sāpēm un noguruma.

No sāniem kaut kas grabēja, viņš iegrūda viņu šauros vārtos, zari sita viņai pa seju, un viņas kāja iekāpa dziļā peļķē un uzreiz kļuva slapja.

Liza savā priekšā ieraudzīja tumšu siluetu – tā bija diezgan liela māja ar stiklu un verandu.

Červjakovs uzkāpa pa pakāpieniem, atbalstīja ausi pret durvīm un klausījās. Viņa seja smīnēja.

Nedaudz atkāpies, viņš strauji pieklauvēja – Lizai likās, ka tas ir kaut kāds kods, divi gari un divi īsi klauvējieni.

Sākumā nekas nenotika. Tad Červjakovs pieklauvēja vēlreiz, uzstājīgāk.

Loga aizkars raustījās, aiz tā pazibēja bālgana ēna, un pēc mirkļa aizbīdīja aizbīdni, atslēga pagriezās un durvis atvērās tikai par centimetru.

Liza dzirdēja vīrieša elpošanu no otras puses, viņš bija skaidri satraukts.

Tad no tumsas atskanēja vīrieša balss:

– Tārps? Vai Tu esi? No kurienes tu nāc?

Červjakovs iespēra pa durvīm, un skaļrunis ielidoja iekšā. Mājā atskanēja dārdoņa, spaiņi lidoja, no sienas ar trulu skaņu nokrita kaut kas smags. Viņa baidījās, ka pamostos visa māja, viņas vecāki, vecmāmiņas, vectēvi – visi, kas tur droši vien gulēja iekšā un instinktīvi atkāpās.

"Vai šādi jums vajadzētu satikties ar veciem draugiem?" – Červjakovs apmierinātā balsī iesaucās. Viņš pagriezās, pamanīja meiteni atkāpjoties un viņa sejā izplūda apmierināts smaids. "Ei, nāc iekšā, nekautrējies," viņš kliedza meitenei. – Beidzot esam mājās.

6. nodaļa

"Mājās?" – Liza nodomāja, bet apstājās un sastinga, gaidot, kas notiks tālāk.

Viņai par pārsteigumu neviens neizlēca uz verandas, nekliedza, ka ir visus pamodinājis, un nekas nenotika.

Māja, kuras priekšā viņa stāvēja, izskatījās pēc parastas vasarnīcas vai ciema būdiņas – viņa, patiesību sakot, nespētu atšķirt vienu no otra. Nepretenciozi, taču pēc izskata diezgan lieli, logi bija ierāmēti ar baltiem grebtiem rāmjiem un visi (izņemot vienu) bija aizsegti ar slēģiem. Gaisma iekšā nedegās.

Liza atskatījās. Nedaudz tālāk pa lauku ceļu viņa ieraudzīja vēl vienu līdzīgu māju, kam sekoja pāris mazākas apmēram simts metru tālāk. Starp tām nejauši drūzmējās greizas nojumes – tomēr nebija nevienas dobes vai siltumnīcas, kas liecinātu par vasarnīcu ciematu.

Varbūt mājā ir telefons un viņa var piezvanīt vecākiem, kuri, protams, jau kļūst traki, viņa nodomāja, un šī doma deva apņēmību.

Neskatoties uz to, viņa neuzdrošinājās iekļūt nepazīstamā mājā, pat ja bija klasesbiedrs, līdz Červjakova nokāpa pāris pakāpienus un paņēma (pareizāk sakot, satvēra) viņas roku.

"Mēs esam mājās," viņš atkārtoja, skatoties viņai tieši acīs. -Tev nav no kā baidīties. Skaidrs?

Viņa pamāja ar galvu, jūtot vieglu sliktu dūšu un trīcot ceļos. Viņa nekad nebija bijusi viena kaut kur ārpus pilsētas nepazīstamā mājā un pat naktī.

Liza paklausīja, un turklāt vienkārši nebija iespējams pretoties daudz spēcīgākajam Červjakovam.

Galu galā, KAS MAN VARĒTU BŪT? – viņš nodomāja, mēģinot atmest ne reizi vien no vecākiem dzirdētos stāstus, šausminošos to detaļās par to, kas VAR NOTIEK AR MEITEŅĀM, KAS ATGRIEŠAS MĀJĀS VĒLU.

BET VIŅA NAV VIENA, jā, tāpēc tagad viss būs savādāk.

Liza uzkāpa pa kāpnēm un iegāja mājā.

Vīrietis, kurš pakrita, jau bija pielēcis kājās. Viņa seja bija gandrīz neredzama, bet Liza saprata, ka nez kāpēc viņš ir ļoti nobijies, varbūt pat vairāk nekā viņa, un šis fakts deva viņai spēku.

Ja tas puisis tik ļoti baidās no Červjakova, tad, kamēr viņa ir kopā ar viņu, nav jāuztraucas, viņa nolēma, lai gan viņas iekšējais kritiķis kliedza par viņas argumentācijas pilnīgu neatbilstību.

Puisis – gara auguma, par galvu garāks par Červjakovu, retiem matiem, kas izspraucās uz dažādām pusēm, ģērbies vecās lupatās – atkāpās uz baltajām durvīm aiz muguras. Viņš pakratīja galvu, it kā negribēdams ticēt redzētajam, un tikmēr Červjakovs turpināja smaidīt kā Češīras kaķis. Šajā smaidā nevienam nebija nekā laba vai laipna.

– Bet… tu aizbrauci… – garais čukstēja, – policisti… tev iedeva torni…

"Viņš aizgāja un atnāca," Červjakovs pasmīnēja. – Vai arī tu neesi priecīgs mani redzēt?

– Es? Protams… Priecājos… – ar ilgu žagas sajūtu Liza sajuta izgarojumu smaku, tādu, kāda dažkārt svētdienās nāca no tēva, un viņa sarāvās.

Viņa neko nesaprata viņu vienzilbiskajā sarunā, un tikmēr garais turpināja atkāpties un atskatīties uz durvīm.

– Vai tu neesi viens? – Červjakovs pēkšņi jautāja, ar asu kustību pabīdīja garo malā un atrāva vaļā koka durvis, uz kurām karājās vecs kalendārs – Liza ieraudzīja Staļina portretu un mirgojošo gadu – “1937”.

Durvis čīkstēja un palēcās uz sāniem. Un, lai gan lielajā telpā, kas pavērās viņu priekšā, bija diezgan tumšs, svece, kas stāvēja galda vidū lielā un neveiklā svečturī, skaidri izcēla četru puišu saspringtās sejas, kas startā bija sastingušas kā dzinējsuņi.

Viņu galvas bija noskūtas. Ļaunajās acīs uzliesmoja oranžas liesmas mirdzums. Lielākā no viņiem priekšā, kas sēdēja pie galda, stāvēja liela, duļķaina pudele un gulēja dūšīgs nazis. Viena viņa acs bija klāta ar acu sāpēm.

Liza sašūpojās. Viņai pietika ar vienu skatienu, lai saprastu, kur viņa ir nonākusi. Vecāki to sauca par šausminošo vārdu "NOMA".

Pārējie trīs puiši bija kaut kā identiski, neizteiksmīgi. Viņi izskatījās kā aizbēguši pusaudži no nepilngadīgo ieslodzījuma centra, un šis veselais noteikti bija viņu vadītājs.

Šķiet, ka neviens viņus negaidīja.

Červjakova acis pārvērtās spraugās, bet viņš pats, pārsteidzoši, neizrādīja nekādas bailes. Tieši otrādi.

"Tā tas ir…" viņš nomurmināja. – Ko mēs šeit redzam…

Lielais vīrs pacēla smago skatienu un paskatījās uz Červjakovu, viņa trīs pavadoņi manāmi saspringa.

– Tārps… – Tu…

"Ar mani nekas nav kārtībā, Bugor," Červjakovs asi sacīja. – Tas esmu es, personīgi, jūs nekļūdāties.

– Es dzirdēju… viņi tev iedeva torni…

"Viņi to iedeva un atņēma," Červjakovs atkal iesmējās. – Kāpēc jūs sadzīvojāt kā elki, dodiet, dodiet! Vai arī jūs neesat priecīgs mani redzēt?

Kas ir tornis? – pazibēja viņas galvā, taču atbilde uzreiz netika atrasta, un nebija īstais brīdis par to domāt. Liza sastinga, klausoties saspringtajās balsīs.

Puiši pie galda saskatījās.

"Protams, mēs priecājamies…" visiem atbildēja lielais puisis, kuru Červjakovs sauca par Bugoru.

Gluži kā filmās par izbēgušajiem noziedzniekiem, Liza nodomāja, tik tikko noturoties kājās. Likās, ka viņu pārņēma stingumkrampji, viņas ķermenis un seja bija paralizēti, viņa tik tikko spēja elpot un juta, ka no bailēm tūlīt noģībs.

– Bet…

– Es ilgi nepalikšu… mēs pārnakšņosim un no rīta izbrauksim. Mēs tevi pārāk neapmulsināsim, vai ne Liza?

Puišu uzmanība pievērsās meitenei. Tajā brīdī viņa bija gatava krist jebkur, lai tikai neatrastos izsalkušā vilka skatiena krustpunktā, jūtot savu figūru.

– Kas viņa ir? – Bugors jautāja, pakratīdams galvu.

"Jo mazāk jūs zināt, jo labāk gulēsit."

"Tas ir labi, tante," nomurmināja viens no puišiem, nedaudz pieceļoties no ķebļa.

"Tikai viņa ir dīvaina," piebilda otrais.

"Un, ja kāds cits viņai to saka, es viegli un dabiski padarīšu savu smaidu plašāku…" Červjakovs lēnām devās uz galda pusi.

Liza domāja, ka tagad viss beigsies – ātri un, visticamāk, ne viņiem par labu. Un tad… Viņa aizvēra acis.

Iestājās klusums. Grīdas dēlis čīkstēja viņam aiz muguras, garais vīrs atkāpās, paredzot kautiņu, un sastinga pret sienu, spocīgi vērodams telpā notiekošo.

Viņas sirds sažņaudzās. Tagad viņi nogalinās Červjakovu. Četri… nē, pieci pret vienu. Jūs varat to ignorēt. Ko viņa darīs pret veseliem puišiem? Viņi saplosīja viņu gabalos kā izsalkušu savvaļas suņu baru – viņa savulaik bija lieciniece līdzīgam slaktiņam, tikai suņi plosīja nevis cilvēku, bet to pašu suni – pie miskastes, cīnoties par pārtiku vai teritoriju. Viņa nekad neaizmirsīs šo žēlojošo gaudošanu, kas uz dusmīgas riešanas fona pārvērtās ilgā, nemitīgā vaimanā.

Un tad huligāni viņai uzbruktu, par to tagad nebija šaubu.

Viņa nedaudz atvēra acis, tumsā meklēdama durvis – ja garas nesāpēs un viņa varētu atbīdīt aizbīdni, tad varbūt…

Tajā brīdī Červjakovs zibenīgā ātrumā izlēca uz priekšu un atradās blakus pussālī sēdošajam puisim. Viņa rokā kaut kas pazibēja – pašam puisim pat nebija laika pakustēties, pirms viņa raustošais Ādama ābols tika nospiests zem taisna skuvekļa.

– Nu, vai tu esi pirmais? – Červjakovs bija pilnīgi mierīgs, un tas Lizu pārsteidza visvairāk. Viņš pasmaidīja un ar brīvo roku noglāstīja puiša pliko galvu.

"Par ko tu runā, Červa…" Bugai samiernieciski sacīja. – Nomierinies. Mēs jokojām. Jā, puiši?

Ādama ābols raustījās, un maza asins lāse notecēja pa lieso krūtīm.

Skuveklis pazuda tikpat ātri, kā bija parādījies. Liza pat nepamanīja, kur Červjakovs viņu paslēpa.

– Tātad es jokoju! Vai tiešām tici, ka es varu viegli… ar savām rokām… – Červjakovs pagāja metru tālāk un pamāja galda virzienā: – Vai ir ko ēst? Mēs esam noguruši, mēs ceļojam tālu, vai Lisa?

Meitene neatbildēja. Bēgšana bija neizdevusies, un viņa tagad nožēloja, ka nebija aizbēgusi pirmajā sekundē, kad bija tāda iespēja.

Bugors atviegloti iztaisnoja plecus:

– Ei, Long, paņem mūsu draugiem kartupeļus no krāsns. Piedod, Červa, ar ko tu esi bagāts? Laiki ir tagad… tu saproti…

Izrādās, ka viņi viņu tā sauca: “Ilgi,” pie sevis atzīmēja Liza. Puisis pamodās, metās tumsā un drīz vien atgriezās ar melnu podu, no kura nāca ārā tvaiki.

Tikai tagad Liza sajuta, cik viņa ir izsalkusi. Viņai par šausmām viņa saprata, ka arī ļoti vēlas iet uz tualeti – bet kā lai to pasaka sešu puišu klātbūtnē?

"Un atnesiet vēl dažus krēslus, likās, ka daži bija skapī," Bugors pavēlēja.

Ilgi paklausīja un pēc divām minūtēm viņi jau sēdēja pie galda.

Bugors paņēma pudeli, paskatījās uz Lizu un sacīja:

– Viņa izskatās diezgan jauna. Nekas?

"Nekas," atbildēja Červjakovs, ar kailām rokām satverdams karsto kartupeli. – Ielejiet to.

Brilles saskandināja. Tie izskatījās gandrīz līdzīgi tiem, no kuriem mans tēvs dzēra sestdienās un dažreiz arī nedēļas laikā.

– Forši, ja? – Bugors lielījās. – Kristāls!

– Jā! – atbildēja Červjakovs, izelpojot no mutē degošā kartupeļa.

Viņš piepildīja glāzes līdz malām. Viens no viņiem atradās tieši Lizas priekšā. Long izlēja milzīgus marinētus gurķus no burkas uz liela šķīvja galda vidū.

"Es to atradu pagrabā," viņš teica.

“Labi, zaķi, apsēdies jau,” Bugors viņu apturēja, un Longs apsēdās blakus Lizai, tad padomāja un pabīdīja krēslu tālāk – par laimi, vieta atļāva. Viņa atviegloti nopūtās. Viņš un Červjakovs sēdēja pretī pārējiem pieciem puišiem – viens otram pretī.

– Nu, Červa, laipni lūdzam! – Bugors pacēla glāzi. – Parasti viņi neatgriežas no turienes, kur biji. Tik veiksmīgs…

Červjakovs paskatījās uz Bugru, tad pievērsa skatienu Lizai un pamāja.

"Es tev to teicu," viņš viņai teica. – Ar mani tu nepazudīsi.

Viņš iešūpoja glāzi mutē, sašķobījās, izelpoja un paņēma no šķīvja gurķi, trokšņaini ievilkot gaisu caur nāsīm.

– Oho!!! Izvēlīgs!

– Nu, pabāz! – Bugors nomurmināja un arī atsita glāzi. Pārējie sekoja.

Nav ko darīt, viņa nodomāja un pacēla glāzi pie mutes. No smaržas viņai reiba galva, viņa aizvēra acis un iedzēra vieglu malku, uzreiz klepojot. Man acīs sariesās asaras.

Puiši jautri iesmējās.

– Septiņdesmit grādu! – teica tielais ar nogrieztu Ādama ābolu. – Tas nav tev, lai dzer sodu!

Viņa nolika glāzi uz galda.

– Viss kārtībā, jūs to pamēģināsit vēlāk! – Bugors uzslavēja. Tad viņš pēkšņi kļuva nopietns. – Tas viss, protams, ir labi, Červa. Bet sakiet mums, kā vecam paziņam, vai jūs tikai braucat cauri, vai ir kāda darīšana?

Červjakovs uzreiz neatbildēja. Viņš iekoda vēl vienu kūpošo kartupeli, ar baudu kraukšķināja gurķi, kārtīgi sakošļāja, apskatīdamies pa māju, un tikai tad teica:

"Šeit, ne tik tālu, ir dažas lietas, ar kurām salīdzinājumā jūsu slavinātais kristāls ir pilnīga muļķība." Un vissvarīgākais ir tas, ka jūs to varat viegli paņemt. Nenovērtējamas lietas, jūs pat nekad neesat redzējuši neko tādu.

Lielā vīra acis iemirdzējās.

– Piemēram?

Červjakovs pamāja ar galvu.

– Piemēram? "Viņš paskatījās uz Lizu, kura sēdēja viņam blakus, nekustoties. – Piemēram, mazs portatīvais radio pusgrāmatas lielumā.

Lielā puiša mute pavērās:

– Tādas lietas nav…

"Kā tas notiek, es pats to klausījos," Červjakovs nekaunīgi pasmīnēja.

Liza pagriezās pret viņu un sastinga, nespēdama tam noticēt. Viņa, protams, saprata, kāds ir šis Červjakovs, un ka viņš iepriekš mācījies kaut kādā speciālā skolā grūtiem bērniem. Bet šis… Vai viņa dzirdēja pareizi? Vai viņš piedāvāja aplaupīt savus draugus, klasesbiedrus? Un šis… klajā… vai viņš joko? Bet izskatās, ka viņš nejoko. Uztvērējs, par kuru viņš runāja, bija Petino radio, jā, absolūti – tieši pusgrāmatas izmērā. Kādas šausmas… Viņa nodrebēja, it kā būtu dabūjusi pa seju.

– Liza arī viņu redzēja, vai ne? – Viņš skatījās viņā ar aukstu, caururbjošu skatienu.

Kliegt “nē” un bēgt, kā to darītu jebkurš grāmatas vai filmas varonis? Viņai stipri sāpēja vēders un gaiss krūtīs izsīka. Viņa seju klāja konvulsīvā maska. Ja viņa teiktu nē, viņa tiktu nogalināta… vai vēl ļaunāk.

Liza juta, ka no acs kaktiņa izbirst maza asariņa. Viņa ātri to noslaucīja, nopūtās un balsī, kas viņai nepiederēja, saprotot, ka pieļauj briesmīgu kļūdu, sacīja:

– Jā.

7. nodaļa

1984 gads

Pēc tam, kad nekaunīgais policists, kurš rakņājās pa skapi un gandrīz salauza pirkstus, pazuda tumsā, skolas sargs Nikolajs Gapejevs vēl pusstundu nevarēja beigt trīcēt viņam rokās. Viņš apsēdās birojā uz dīvāna, gaidot, ka virsnieks atgriezīsies, noteikti atgriezīsies, jo viņi vienmēr atgriežas, bet pagāja piecas minūtes, tad desmit, un pēc piecpadsmitā Nikolajs neizturēja. Viņš piecēlās un, šūpojoties, devās pa garo tukšo gaiteni uz pagraba durvīm. Tur viņam kastē ar lupatām uz ilgu drūmu nakti bija paslēpta krātuve – 0,75 litru Agdamas stiprinātā vīna pudele.

Ejot garām skolas sienas avīzei, viņš neviļus atskatījās – Sarkanā zvaigzne, kuru kāda neveikla roka zīmējusi plašā foajē drebošajā, neskaidrajā pusaizmigušā, izskatījās draudīgi. Ēna, kas metās no loga vērtnēm, aiz kurām vējā šūpojās dzeltena, nedzīva laterna, kā šķībs, ēterisks krusts paslēpās zem sienas avīzes.

Nikolajs uz brīdi sastinga, pacēlis kāju pāri krustam, tad nolamājās un apgāja tam apkārt pa labi.

Viņš mēģināja atcerēties sarunu ar operu un, lai gan detaļas pilnībā izskrēja no viņa atmiņas, viņš bija pārliecināts, ka dīvainā vizīte viņu personīgi neskar. Vai?.. Viņš paskatījās uz sāniem uz pagraba durvīm, kas tik tikko saskatāmas garā gaiteņa galā. Tur pa labi zem kāpnēm aiz kastes ar kāroto “Agdam” spārnos gaidīja droši noslēpti trīs elektriskie skaitītāji. Pārējās divas viņš pirms nedēļas izņēma un iedeva pircējam. Šodien pēc pulksten trijiem naktī, kad pilsēta aizmiga, bija jāpabeidz iesāktais. Turklāt nauda par ierīcēm, pat simts rubļu, jau bija saņemta. Viņš to plānoja iztērēt importētiem Montana džinsiem.

Nikolajam riebās staigāt pa atbalsojošajiem skolas nakts gaiteņiem – neskatoties uz savu iespaidīgo izskatu, sargs šeit piedzīvoja kaut kādas instinktīvas bailes – aiz katra stūra likās, ka slēpās direktors no vētrainās skolas jaunatnes – vecs stilbs ar vienu aci. kaut kur uz augšu. Iebiedētājs un ķildnieks, skolas šausmas, viņš burtiski kļuva paralizēts, ja pēkšņi viņa nejauši (vai ar nolūku, viņš nekad neuzzināja) uzmeta uz viņu savu šausmīgo skatienu un viņš sastinga viņas priekšā, kā trusis priekšā. no boa constrictor.

Atradies pie durvīm, kas ved uz pagrabu, viņš nopūtās, paskatījās uz sāniem uz tumsā slīkstošo gaiteni un, to atvēris, paspēra soli uz priekšu.

Atlicinātājs bija tur. Viņš atkorķēja korķi un nošņaukāja saturu – viņa pilnās lūpas izstiepās smaidā. Vismaz kaut kas jauks šai dienai. Bet šis nelietis to vēl sajuta, bet apsolīja, ka direktorei nestāstīs. Bet vai var uzticēties policistiem? – viņš nodomāja un pacēla kaklu pie mutes.

Tajā brīdī kabinetā, no kurienes viņš bija izgājis pirms piecām minūtēm, iezvanījās telefons.

Nikolajs sastinga, klausīdamies. Varbūt tieši operatīvais darbinieks nolēma viņu pārbaudīt? Kā gaismas nobiedēti tarakāni, manā galvā sāka rosīties domas un pieņēmumi.

Protams, gadījās, ka telefons iezvanījās, kamēr viņš dežūrēja. Ieskaitot vakara un pat nakts maiņas.

Norādījumos par šo jautājumu bija teikts, ka viņam jāatbild, jāpieraksta zvanītāja pieprasījums vai jautājums un viņa tālruņa numurs, un no rīta ziņojums jāpārsūta sekretārei.

Tomēr praksē Nikolajs nekad neatbildēja uz tālruni. Pirmkārt, zvani nāca diezgan reti, varbūt trīs četras reizes visās viņa nakts maiņās, otrkārt, cik svarīgi tas varētu būt skolā? "Viņi būs pacietīgi līdz rītam," Nikolajs sev sacīja, pacietīgi skatīdamies uz aparātu, kas trīcēja no neatlaidīgajiem triliem.

Taču šodien izmisīgi grabošs signāls lika viņam saraustīties.

– Sasodīts! Es vienkārši uztraucos par šo skolu! – viņš zvērēja apakštonī, ar pudeli paceltu pie mutes gaidīdams, kad nolādētā mašīna pārstās zvanīt un varēs mierīgi saslapināt viņa rīkli.

Tomēr… viņš pat nedomāja par klusēšanu. Viņš pļāpāja kā neprātīgs, piepildīdams tukšo gaiteni ar savu neģēlīgo, grabošo skaņu, gluži kā veca kaķa balsi.

Sargs pagriezās un atskatījās – tālumā bija redzamas atvērtās kabineta durvis. No tā gaisma iekrita koridorā greizā taisnstūrī un tajā bija kaut kas mistisks, citpasaulīgs. Viņš lēnām nolaida pudeli uz grīdas un pēkšņi, negaidot no sevis, pārmeta krustu.

Tajā brīdī it kā apburts iezvanījās otrs telefons – direktores kabinetā, tad trešais uzņemšanas telpā un tad skolotāju istabā – tālāk gaitenī.

Nikolajs apstulbis raudzījās sev priekšā, cenšoties saprast, kas notiek. Taču vīns, ko viņš dzēra, neļāva viņam prātīgi domāt.

Viņš mēģināja atcerēties, kāds bija pulkstenis, bet nespēja, vajadzēja būt ap vienpadsmitiem vakarā, ne vairāk.

"Ja tā ir augoša huligāna palaidnība, tad viņi daudz nedomās," viņš domāja, savilkdams dūres.

Nepamanījis pie kājām nolikto pudeli, viņš metās uz priekšu, lai pēc iespējas ātrāk izslēgtu strāvu telefoniem. Uz pusēm pārgrieztais “Agdams” ar šķindoņu nokrita uz saimniecības telpas betona. Uz grīdas uzreiz izplatījās melns, šķietami asiņains traips.

Viņš zvērēja, metās pēc pudeles, vēlreiz uzsita tai ar kāju, tā aizlidoja kāpņu virzienā un noripoja pagrabā, atstājot aiz sevis smaržīgu tumšu taku.

Nikolajs kļuva mežonīgs. Smagi elpodams, viņš spļāva viņas virzienā, pagriezās un skrēja uz biroju.

Viņa smagais ķermenis šūpojās uz sāniem, kājas, pildītas ar svinu, tik tikko paklausīja, bet sirdi plosošais telefona zvans nepielūdzami un neatlaidīgi vilka viņu uz priekšu.

Kad viņš iebrāzās birojā, aparāts joprojām zvanīja, lai gan viņam bija cerība, ka zvanītājs vispirms padosies.

Skrienot viņš domās iztēlojās, kā viņš paķers trako ierīci un no visa spēka dauzīs to uz grīdas, bet, kad Nikolajs apstājās pie galda, niknums gandrīz pilnībā izgāzās. Viņš smagi elpoja, viņa sirds spēcīgi dauzījās, viņa deniņos skanēja kā bungas. Nāvessoda vietā viņš ar trīcošu roku pacēla klausuli un teica:

– Skola, es klausos…

– Sveiki! – atbildē atskanēja sievietes balss, un pēc toņa viņš uzreiz saprata, ka būtu labāk, ja neceltu klausuli. – Sveiki! Tu esi klāt⁈ Kāpēc nepaceļ klausuli? Kurš… Vai jūs zināt, kur ir mūsu bērni? Esi sestais! Ir jau pusvienpadsmitos, viņiem bija jāatgriežas sešos vakarā, bet neviena nav! Vai tu mani dzirdi? Sveiki!

"Es dzirdu," viņš strupi atbildēja, cenšoties atvilkt elpu. Gaiss izplūda no plaušām ar pretīgu svilpienu.

"Kāpēc tu klusē," sieviete eksplodēja. "Es pieprasu zināt, kur atrodas mūsu bērni!"

"Es neklusēju," viņš atbildēja, nesaprotot, par ko runā.

– Ko ir grūti dzirdēt! Dodiet man direktoru! Vai kurš ir skolā! Tūlīt!

– Nu, iedod man telefonu! – pēc satraukuma atskanēja vīrieša balss. – Sveiki! Ar ko es runāju?

Nikolajs paskatījās uz savu atspulgu spogulī. Sarkana seja, loki zem acīm, zilgans deguns, nokarens vēders, savilkts kopā ar brūnu džemperi.

– Ar sargu.

– Ar ko? vai tu joko⁈

Viņš nejokojās. Slēgtajā direktores kabinetā, tālāk gaitenī esošajā skolotāju istabā telefoni turpināja zvanīt kā traki.

Un pēkšņi no kaut kurienes dziļi skolas iekšienē atskanēja blāvs, uzstājīgs klauvējiens, kas lika viņam saraustīties. Viņi bungoja pie durvīm, netaupot pūles, un šīs skaņas kā trauksmes zvans izkaisījās pa visu skolu.

– Sveiki! Sveiki!!! – uztvērējs iekliedzās. Viņš noņēma to no auss, paskatījās uz vienmērīgajiem caurumiem, no kuriem plūda sašutuma pilns gaiss, un uzlika to uz sviras.

Durvis drebēja zem nezināmu cilvēku sitieniem un tā nebija policija. Neviens savu svētdienas vakaru nepavadīs, meklējot dažus neveiksmīgus elektriskos skaitītājus.

Varbūt viņas jaunā drauga bijušais atveda draugus, lai sadraudzētos ar viņu? – man pēkšņi iešāvās galvā traka doma. Viņa jaunā mīla Anyuta, kuru viņš satika rindā pēc desas, nesen atzina, ka vīrietis, ar kuru viņa izšķīrās, viņu vajā, zvana un pat draud…

Bet kā viņš zināja, kur es strādāju? Tomēr viņa pati varēja izpļāpāties. Kādas stulbas sievietes! – viņš sadusmojās, dodoties uz ārdurvju pusi.

Viņā atgriezās apņēmība, un dīvainais zvans ar izmisušo māti, kura nevarēja atrast savu jautro pēcnācēju, izlidoja no viņa galvas.

Nikolajs piegāja pie durvīm un grasījās tās atvērt, bet tad, padomājis, iegāja ieejas vestibila stūrī. Viņa rokā bija smaga tērauda liekšķere ar garu rokturi. Sētnieks atstāja šeit savus darbarīkus, lai no rīta nevilktos pagrabā. Ja vēlas, šī liekšķere varētu nogalināt mežacūku.

Koļa pasmaidīja, iztēlojoties, kā platais audekls gulēja tieši uz Aņutas likumpārkāpēja vainaga, un pagrieza atslēgu, stumjot durvis ar kāju.

Durvis atsitās pret kaut ko mīkstu, un viņš ļauni nomurmināja, atverot tās plašāk.

No otras puses atskanēja apslāpēta, nožņaugta balss, tā šķita sievišķīga, un uzreiz atbildēja vīrieša balss, rupja un sašutusi.

– Kāpēc tu spied vaļā?

"Es grasos kādam nogriezt galvu…" Nikolajs draudīgi norūca, paceļot liekšķeri virs galvas un izlecot no galvenās ieejas skolā.

Pagāja zināms laiks, līdz viņa acis pielāgojās tumsai, un, kad viņš spēja atšķirt apkārtējo telpu, viņam izplūda auksti sviedri.

Piecpadsmit cilvēku un varbūt pat vairāk stāvēja uz skolas kāpnēm un tieši blakus durvīm.

– Kas tu esi? – jautāja gudrs vīrietis vieglā Boloņas lietusmētelī, kurš pēkšņi iznāca aiz durvīm.

– Es? – Nikolajs nervozi paskatījās apkārt. – Es… simts… dzimis. Un kas esi tu?

– Kāpēc jūs neatbildat uz zvaniem? – vīrieša balss bija stingra. valdzinošs.

– Uh… es… braucu apli.

– Apbraukt? Vai viņi to tagad sauc? – svešinieks nošņāca gaisu un pamāja ar roku. "Mums jāiet uz skolu, jāzvana direktoram, direktoram, policijai, jebkuram citam." Tas ir skaidrs? Nekavējoties izlaidiet!

Nikolajs atkāpās, domādams aizcirst durvis nekaunīgajam apmeklētājam sejā, taču viņam izdevās pielikt kāju sev priekšā. Sieviete, kas stāvēja viņam blakus, sāka lāpīt uz priekšu kā tanks. Pūlis aiz viņas kļuva satraukts, kāds kliedza viņam jau zināmus vārdus:

– Kur ir mūsu bērni, zvaniet direktoram!

– Pietrūkst!

Vīrietis atrāva roku no durvīm un, maigi turēdams viņu aiz elkoņa, iegrūda priekšnamā.

Nikolajam pat nebija laika pamirkšķināt aci, kad viss satrauktais un sašutušais pūlis devās uz biroju. Pa pamestajiem gaiteņiem izskanēja satrauktas sieviešu balsis. Vīrieši, trīs vai četri, pārsvarā klusēja.

Viens no viņiem modernā ādas jakā piegāja pie sienas avīzes, nostājās tieši uz krusta zem tās un sastinga, lasīdams neveiklās rindas.

– Tu nedrīksti tur iet! – Nikolajs vēroja, kā pūlis piepilda kabinetu, tad pamāja ar roku.

Vakars negāja labi, to viņš diezgan skaidri saprata, kā arī to, ka visticamāk tiks atlaists zem raksta. Tas nozīmē, ka nauda par skaitītājiem būs jāatdod.

Seju, klāta ar lielām sviedru krusām, izkropļoja mokošu sāpju grimase.

8. nodaļa

1941 gads

– Ko mēs ar šo lietu darīsim? – Deniss apburts čukstēja un izstiepa pirkstus, lai pieskartos dīvainās ierīces melnajām pogām.

Katja uzreiz uzsita viņam roku.

– Nepieskarieties!

Bet viņš tik un tā pieskārās atslēgai – tā bija auksta, sveša, un uz viņa pieskārienu atbildēja ar elastīgu kustību.

– Oho! Tā izskatās pēc rakstāmmašīnas, bet… tā nav,” sacīja Petja, skatoties uz mašīnu. "Ir dažas spuldzes, kontaktdakšas, slēdži… un nav kur likt papīru."

Līna ar interesi skatījās uz pogām, it kā mēģinot pārbaudīt, vai varētu tās likt kustēties zem pirkstiem. Viņa mācījās mašīnrakstīšanas klubā Pionieru namā, taču arī šādas ierīces neredzēja, lai gan milzīgās Yatran rakstāmmašīnas nedaudz atgādināja mehānismu, kas tagad bija sasalis to priekšā uz galda.

"Šeit ir vads…" Deniss pēkšņi teica, izvilkdams melnu vadu ar spraudni galā. – Tas ir elektrisks…

"Tātad to noteikti nebūs iespējams palaist," Katja paraustīja plecus. – Mājā nav elektrības.

"Es domāju, ka es zinu, kas tas ir," pēkšņi sacīja Vitja, kas klusi stāvēja galda otrā pusē.

Zēnu galvas vienlaikus pagriezās pret viņu.

– Šī ir šifrēšanas iekārta. Man šķiet, ka to sauc…” viņš saspringa, mēģinot atcerēties vārdu. – Mīkla… grieķu valodā – mīkla.

Deniss paskatījās uz automašīnas aizmugurējo paneli ar atlikušo stiklu uz viņa brillēm.

"Tieši tā…" viņš lēni teica. – Šeit ir rakstīts, paskaties, “ENIGMA”.

Vitja turpināja:

– Es redzēju kādā filmā par karu, kā, izmantojot līdzīgu lietu, vācieši šifrēja ziņas, kas tika pārraidītas pa radio, lai neviens tos nevarētu izlasīt. Un tad mūsu izlūkdienestiem izdevās kontrabandas ceļā pārvest vienu šādu ierīci pāri frontes līnijai, un gandrīz sešus mēnešus vācieši bija pārliecināti, ka mūsējie nevar izlasīt, ko viņi raksta. Un viņi atšifrēja kodu un tad pat sāka spēlēt dubultspēli!

– Goša! – Petja čukstēja. "Tāpēc mums viņa pēc iespējas ātrāk jānogādā galvenajā mītnē!" Un tad… karš nebūs tik ilgi, pat…

Viņš ātri paskatījās uz Katju. Meitene ar interesi klausījās viņā un pakratīja galvu.

– Darbs?

Viņš saknieba lūpas.

– Karš turpināsies vēl ilgi…

"Tas neaizņems ilgi," Katja atcirta, it kā viņa nebūtu dzirdējusi ne vārda. "Biedrs Levitāns teica, ka ienaidnieks drīz tiks sakauts.

"Jūs redzējāt viņus… savā ciemā," sacīja Vitja. "Maskavas aizstāvēšana būs ilga," viņš sarauca pieri, atcerēdamies vēstures stundu par šo tēmu. – Šķiet… ja pareizi atceros, tikai '42. gada pavasarī, aprīlī, tos atmetīs…

– Kas tas par muļķībām? – Katja salika rokas. – Kāds pavasaris? Tagad mūsu karaspēks dos triecienu šādi un, iespējams, nedēļas beigās tas viss beigsies.

"Uh-hu…" Deniss drūmi sacīja. – Mums ir pēc iespējas ātrāk…

Viņa pakratīja galvu.

– Kā tu to iedomājies? Parādies Maskavā pie biedra Staļina un saki, lūk, mēs atradām… – viņa paskatījās uz sveču gaismā mirdzošo noslēpumaino ierīci: – Slepeno mašīnu, ar kuru nacisti šifrē savus ziņojumus. Paņem lūdzu!

Puiši saskatījās. Priekšlikums tiešām bija tik tāds. Manās domās tas izklausījās viegli un vienkārši, bet, tiklīdz to pateicu skaļi, uzreiz parādījās jautājumi.

– Pirmkārt, pašā pirmajā kontrolpunktā viņi mūs sagrābs un nosūtīs uz Lubjanku, kur viņi mūs ilgi pratinās. Vai jūs zināt, cik daudz diversantu tagad slēpjas mežos, un es dzirdēju, ka nacisti izmanto pat bērnus!

"Bet mēs teiksim patiesību, no kā mēs baidāmies," Deniss paraustīja plecus. "Mūsu cilvēki to noteikti atrisinās." Un tad varbūt… viņi jūs apbalvos.

“Pēcnāves…” Petja mēģināja pajokot ar kādas slavenās komēdijas filmas fragmentu, taču Katja uz viņu paskatījās tā, ka viņš uzreiz apklusa un smaids viņa sejā izkusa bez pēdām.

– Nav smieklīgi.

"Bet Katjai ir taisnība," Ļena klusi sacīja. "Mēs nezinām, kas tas ir un kādam nolūkam vācieši to atveda." Jūs sakāt, ka mēs visu pateiksim godīgi. Ko darīt, ja izrādīsies, ka šī automašīna tika apzināti stādīta, lai maldinātu mūsu karaspēku? Jūs to varētu iedomāties, vai ne? – Viņa paskatījās uz Denisu. "Un tad jums nav jāsapņo par atlīdzību." Mēs tiešām visus pievilsim un tiksim tiesāti pēc karastāvokļa.

"Jā," sacīja Katja.

Vitja piegāja pie plīts un sāka apgriezt slapjās drēbes, kas žūst.

– Ko mēs darām? – viņš jautāja, pagriezdamies.

"Manuprāt… vislabākais ir viņu mierīgi izlaist kādā postenī, kur viņu redzēs mūsu karavīri." Viņi paši par to parūpēsies.

"Kas… tā ir ideja…" Petja žāvājoties piekrita. "Bet vispirms jums ir jāatpūšas." "Viņš paskatījās uz grīdu, tad paskatījās uz gandrīz nodzisušo krāsni. – Ejam uz sāniem.

Ketija piecēlās no ķebļa un pamāja ar galvu.

– Nē. Mēs šeit negulēsim.

– Un kur? – Vitja pārsteigts jautāja, uzreiz domājot, ka, ja viņam būtu jādodas kaut kur citur, viņš droši vien atteiktos.

"Šeit ir pārāk bīstami, Krauts vai kāds cits var ierasties jebkurā brīdī, un mēs visi aizmigsim." Mums pat nav šautenes, ar ko sevi aizstāvēt.

– Kur citur? – Deniss atkārtoja jautājumu.

Ketija paraustīja plecus un pamāja ar roku uz aizvērtās krūtīm, neuzkrītoši stāvot būdiņas tālākajā stūrī.

– Tur.

– Pagrabā? – Vitja nesaprata.

– Jā, tikai tur. Uzticama patversme un arī labi maskēta. Savācam visu silto, kas ir mājā un ātri dodamies lejā. – Katja klausījās. Vēja gaudošana aiz loga apgrūtināja kaut ko saskatīt, bet viņa pakratīja galvu. – Mums ir maz laika.

Vitja nodrebēja.

Neviens negribēja iet mitrā un aukstā pagrabā, bet tagad, kad atgriešanās mājās un siltā gulta tika atlikta uz nenoteiktu laiku, citas iespējas pazuda pašas no sevis.

Deniss staigāja pa māju, satvēra audumus, gultas pārklājus un dvieļus, kas nāca pie rokas, un pasniedza tos Petijai, kas tos iemeta vaļā krūtīs.

"Es rīt no rīta došos uz skolu," viņš teica it kā garāmejot, bet Petja dzirdēja viņa vārdus, pagriezās un uzmanīgi paskatījās uz savu klasesbiedru.

– Vai tiešām ceri tikt mājās?

– Vai ne?

Viņi saskatījās kā pirmo reizi – tieši vakar viņi bija bērni un tādi jautājumi viņus nemaz neskāra.

"Mēs karojam," Petja klusi atbildēja. "Šeit var notikt jebkas." "Viņa balss nedaudz trīcēja un bija tik nopietna, ka Vitja, kas stāvēja plīts ēnā un nejauši dzirdēja viņu dialogu, sajuta, kā zosāda nolīst pa muguru.

"Mēs karojam," viņš atkārtoja Petijas atbildi ar lūpām, it kā izgaršot šos vārdus. Un šī garša bija rūgta, sausa un briesmīga.

9. nodaļa

1941 gads

Svešinieks pazuda svilpojošā tumsā. Šarovs paskatījās apkārt, cenšoties saprast, kur viņš varēja pazust, taču uzreiz saprata, ka tas ir bezjēdzīgi. Apkārt nebija nevienas dvēseles. Tumšie stadiona vaļņi izskatījās satraucoši un lemti. Viņš ienīda tukšos stadionus un centās uz sacensībām neierasties pārāk agri, lai gan pats nesaprata, no kurienes tāds ieradums, precīzāk, gandrīz neiroze.

Pāris reizes, kad viņš uz svarīgām sacīkstēm ieradās aizmuguri, praktiski neatstādams laika iesildīties, treneris Pjotrs Andrejevičs viņu gandrīz izsita – viņam, protams, nebija ne jausmas, ka Iļja paguvis iesildīties. nu ne stadionā, bet turpat netālu, parkā ar miniatūru strūklaku kuplā bronzas Kupidona formā, kur atradās neliels fiziskās treniņu laukums. Pārsteigti pensionāri, skatoties uz jaunekli sporta formā ar uzrakstu “PSRS” uz muguras, kurš intensīvi iesildījās, lūkojoties uz dūkojošo stadionu, sarauca pieri, cenšoties atcerēties neskaidri pazīstamu seju, bet gandrīz nevienu no. viņi varēja domāt, ka tas ir pats Iļja Šarovs, jauna vieglatlētikas zvaigzne, kurš pēc dažām minūtēm aizvadīs sacīkstes Lokomotiv stadionā un ar nesatricināmu skatienu izpilda izlēcienus un pietupienus, liekot jauniem vīriešiem un sievietēm. nedaudz vairāk par 50”, lai saspiestu vēderu un enerģiskāk pagrieztu rumpi un citas ķermeņa daļas.

Vēja brāzma izlauzās cauri stadiona neredzamajam bļodiņai, dungoja tiesnešu tornī un lika vibrēt tukšajiem karogu mastiem. Viņam šķita, ka stadions atdzīvojās, nodrebēja mirdzošā daudzbalsībā, gaidot kautiņus, un pēkšņi kaut kur, augstām sienām paslēptā bļodā, atskanēja šāviens, sāpīgi līdzīgs starta pistoles skaņai.

Šarovs instinktīvi paraustīja. Vīzija uzreiz pazuda, bet šāviens, acīmredzot, bija īsts. Ripojoša atbalss ripoja pa gaisu, atspīdēja no pelēkajām sienām un karājās ļoti tuvu.

– Beidz! – atskanēja asa balss. – Beidz, kam es stāstu!

Viņi kliedza no centrālās ieejas puses, tieši tajā vietā, kur fotogrāfijā viņš pozēja blakus nepazīstamam vīrietim, turot padusē gaišu somu, pilnu ar naudu.

Šarovs nedaudz apsēdās un, paskatījies apkārt, lēnām atkāpās ģērbtuves virzienā. Acīmredzot viņi viņam nekliedza, taču pustumsā, ko ik pa brīdim apgaismoja no aiz mākoņiem uznirstošais mēness, neko nevarēja droši pateikt.

Aizslēpies aiz betona bluķa, viņš piesardzīgi paskatījās ārā. Smagi ejot, divi vīrieši ar šautenēm rokās izskrēja no stadiona malas uz ceļu pa laukumu, no kurienes viņš bija nācis. Pēc pāris minūtēm viņiem sekoja maza auguma vīrietis civildrēbēs. Viņa rokā pazibēja pistole. Pie gaismas celiņa, kas iet apkārt stadionam, vīrietis pēkšņi apstājās un, spēlējoties ar ieroci, paskatījās uz ģērbtuvi. Viņus šķīra apmēram četrdesmit metri. Šarovs juta sviedru krelles, kas tecēja pa muguru. Vējš pēkšņi apklusa un kļuva neparasti kluss – tikai tālā kanonāde rietumos kā nepiemērots fons pārtrauca šo klusumu.

Vīrietis pārvietojās no kājas uz kāju. Smiltis čīkstēja zem zābaka. Viņš aizsmacis un spēcīgi klepoja, izspļāva flegmu un dusmīgi lamāja.

Ne dzīvs, ne miris Šarovs piespiedās pie aukstās, raupjās sienas. Ja jāskrien, tad kur? Viņš ieskatījās tumsā – aiz meža joslas, kas iežogoja stadionu, nekas nebija redzams. Tur lejā ir augsts žogs. Ja jums jāskrien, jums būs jālec pāri. Šarovs aizturēja elpu, saraujies kā atspere, vienā mirklī gatavs salūzt. Katra viņa ķermeņa šūna saspringa, it kā viņš sastinga startā, stadions sastinga, baidīdamies elpot, un neredzamie skatītāji skatījās uz tiesnesi.

Vīrietis atkal pakratīja kāju, lēni, it kā kaut ko berzējot, un tad tabakas smaka sasniedza Šarovu – civilvīrs smēķēja, skatījās apkārt. Tad viņš nometa cigareti zemē, paskatījās uz kāpnēm, kas veda uz stadionu, un ātri devās pēc kaujiniekiem, kuri bija aizbēguši pa priekšu.

Šarovs piesardzīgi paskatījās ārā no vāka. Vīrietis iznāca pa vārtiem, kas bija nedaudz atvērti žogā, apgriezās un ietina ķēdē – taču ķēdei nebija slēdzenes. Vēlreiz paskatoties uz stadionu, civilvīrs pazuda ēnā.

Nogaidījis vēl desmit minūtes, viņš pēkšņi sajuta spēcīgu trīci – šķita, ka viņa ķermenis sitās krampjos – aukstums un mirstīgās briesmas lika par sevi manīt. Un, kad patruļas priekšnieks beidzot devās prom, spriedze sabruka. Šarovs nolaida plaukstas slapjā zemē, skaitīja līdz desmit, koncentrējot vēderā karstuma kamolu, kā to darīja pirms sacensībām, un, kad trīce norima, ar rāvienu piecēlās kājās. Noliecies viņš skrēja uz vārtu pusi. Man bija jādodas prom, pirms kāds cits ieradās šeit.

Pie pagrieziena viņš samazināja ātrumu un paskatījās uz stadiona kāpnēm. Acis, pieradušas pie tumsas, satvēra plankumu – bezveidīgu, kā netīrumu kaudzi, kuru te bija daudz, un tomēr visā pilsētā tas izskatījās kaut kā biedējoši.

Pārvarējis kārdinājumu nekavējoties izskriet no žoga, Šarovs klausījās un pieskrēja pie kaudzes. Noliecies, lai tumsā saprastu, kas tas ir, viņš uzreiz atkāpās. Viņā skatījās vīrieša nedzīvās stikla acis, ar kuru viņš tikko bija runājis ģērbtuvē.

"Treneris…" viņš čukstēja, pārakmeņojies no šausmām. Viņš paskatījās uz augšu un ieraudzīja pašu arku, kur tika uzņemta fotogrāfija – un pēkšņi viņa atmiņā ar apbrīnojamu skaidrību parādījās saulaina jauka diena, piepildīta ar smiekliem, priecīgām cilvēku balsīm, stadiona šalkoņu. vakar.

Viņš stāv pie arkas blakus trenerim, garām gāja iemīlējies pāris un viņš uzsauca viņiem, puiši pagriezās. Ieraugot sportistu Dinamo kreklā, viņi viņu uzreiz atpazina un sāka smaidīt.

– Andrejs Viktorovičs! – puisis iesaucās, – vai tiešām tu? Tā ir patiesība⁈

Viņš pamāja ar galvu un arī plati pasmaidīja.

– Vai jūs varētu mani nofotografēt ar manu treneri? – Šarovs jautāja puisim un viņš uzreiz piekrita.

Kameras aizvars noklikšķināja, Šarovs pagriezās, turpinot smaidīt, un satvēra trenera skatienu ēnu, it kā starp viņiem būtu lidojis kaut kas tumšs un nepatīkams.

Viņš cieši satvēra somu, kas patīkami sildīja viņa ķermeni, un sniedzās pēc kameras.

Meitene jautāja:

– Vai tu dosi mums autogrāfu? Atvainojiet, nav nekā cita, uz ko rakstīt,” viņa apmulsusi sacīja, pastiepot šokolādes kasti. – Citā pusē.

Šarovs pagriezās pret treneri.

– Dod man savu pildspalvu, Aleksandr Andrejevič!

Viņš izņēma no krūšu kabatas pildspalvu. Šarovs netīšām pieskārās viņa pirkstiem. Neskatoties uz silto vakaru, tie bija auksti kā ledus.

Viņš parakstīja šokolādes kastīti, un puiši devās uz stadionu, atstājot sportistu un treneri pie arkas.

"Ir pienācis laiks," vīrietis pēkšņi teica. – Atlikušas piecas minūtes. Jūs kavējat, kā vienmēr. “Viņš vērīgi paskatījās uz Šarovu, un viņa skatienā pazibēja tas pats dīvainais aukstums.

– Varbūt viņš uzminēja, vai kaut kā uzzināja? – domāja Šarovs. – Nē… tas nevar būt…

– Turiet kameru! – Viņš pasniedza fotoaparātu trenerim. – skrēju uz startu.

– Dod man arī somu! Kur tu to liksi?

Šarovs pasmaidīja, bet smaids bija piespiedu un nedabisks.

– Jā, šeit… man nav… nekā svarīga, es to nometīšu tur uz soliņa, neviens to nepaņems.

Treneris paskatījās uz viņu, it kā izsvērdams viņa atbildi. Tad viņš pakratīja galvu un mazliet skumji sacīja:

"Galvenais ir neaizmirstiet, kur to atstājāt vēlāk."

Šarovs paskatījās uz guļošo ķermeni. Viņš notupās sev priekšā un, ar grūtībām pārvarot sevi, ieķērās līķa iekšējā kabatā. Viņa roka pieskārās kaut kam siltam un slapjam, un vienu brīdi viņam šķita, ka vīrietis vēl ir dzīvs. Gandrīz kliedzot, lai izsauktu palīdzību, Šarovs ar otru roku mēģināja atrast pulsu kaklā, taču veltīgi. Viņš bija miris.

Beidzot, aptaustījis maku, viņš to izvilka un ieraudzīja, ka viņa pirksti ir notraipīti tumši. Viņš ātri iebāza maku kabatā un noslaucīja roku trenera bikšu kājā.

"Aleksandrs Andrejevičs…" Šarovs čukstēja. – Kāpēc tu mani neapturēji…

Viņš piecēlās kājās. Mana galva griezās.

"Neaizmirstiet vēlāk, kur to atstājāt," trenera vārdi dega viņa smadzenēs.

Kur viņš varēja paslēpt naudu? Protams, šī nebija vienīgā reize. Kaut kur bija slēptuve, tagad viņam ļoti noderētu. Un ne tikai viņam.

Šarovs vēlreiz paskatījās uz nekustīgo trenera ķermeni, kuru viņš nekad nebija redzējis – vismaz tajā citā, turpmākajā dzīvē viņš nopūtās, uzmanīgi aizvēra mirušā vīrieša plakstiņus, piecēlās un skrēja uz vārtiem.

Mums bija jāsteidzas. Viņš pēkšņi nodomāja, ka bērni, viņa bērni, par kuriem viņš bija atbildīgs, droši vien jau ir uzzinājuši patiesību – ne to, ka svešā meitene… kā viņu sauca… šķiet, Katja, stāstīja viņiem vārdos, bet patiesība – kad debesis vārījās no sprādzieniem pretgaisa šāviņiem, tie tev mugurā kliedz “Stop, es šaušu!”, un nez no kurienes parādās dīvaini cilvēki, kas izstaro tumsu un briesmas, kā elles priekšvēstneši, dara savu darbu un aiziet, atstājot tevi vienatnē ar sevi un kluso jautājumu: “Kad pienāks mana kārta?

Šarovs uzmanīgi ložņāja gar žogu – ceļš, pa kuru patruļa (vai kas viņi bija), izgāja uz šosejas, pa kuru plūda cilvēku upe. Aiz kalna nebija redzami cilvēki, taču nepārtrauktā dūkoņa, kas nāca no turienes, nedaudz atgādināja dīvainu nebeidzamu piedziedājumu, kas iestrēdzis uz vienas bezgalīgas zemas nots.

Viņš nodrebēja un atcerējās adresi, ko vīrietis ģērbtuvē viņam bija pateicis. Lai tur nokļūtu, bija jāiziet uz Shchelkovskoje šosejas, kas nozīmē, ka uz Bolshaya Cherkizovskaya un nebija iespējams izvairīties no satikšanās ar cilvēkiem.

Pārrāvis mēteli, viņš ātri gāja uz priekšu, ar acīm atzīmējot visas briesmas, kas varētu sagaidīt. Pirms sasniedza Čerkizovskaju, kreisajā pusē viņš ieraudzīja lielu koka māju. Uz fasādes karājās liela taisnstūra zīme ar lieliem, melniem burtiem uzzīmētiem vārdiem “Policija”.

Kāds vīrietis stāvēja uz kāpnēm un ieskatījās bezgalīgajā pūlī. Viņš bija ģērbies ādas jakā ar krusteniskām jostām. Viņam pie sāniem karājās maks. Vīrietis klusēdams smēķēja. Šarovs uzreiz saprata, ka no tikšanās ar viņu nevar izvairīties, un, visticamāk, tas viņam neko labu nesolīja.

Pa kreisi uz celiņa sastingusi stāvēja nezināmas markas vieglā automašīna, nedaudz tālāk, nedaudz pirms pašas mājas sasniegšanas, bija neliels koka stends. Šarovs nedaudz samazināja ātrumu un paskatījās uz viņu. Vajadzēja izdomāt, ko teikt policistam, no kurienes viņš nāk un kur dodas. Un priekš kam. Ja viņš būtu bijis pūlī, jautājumi nerastos, bet viņš nāk no stadiona puses, un tur…neviens cilvēks un patruļa tikko nav skrējuši garām, kas šāva, kā viņi droši vien domāja, marodieris vai iebrucējs, bet patiesībā viņš treneris.

Manā galvā drudžaini lēkāja domas. Viņš sastinga pie stenda, pat nemēģinot paskatīties uz to, kas tur rakstīts. Un, kad smaga roka uzkrita viņam uz pleca un acīs dzēla no spēcīgajiem cigarešu dūmiem, viņš nodrebēja. Mana dvēsele iegrima papēžos.

– Vai jūs kādu atpazīstat? – viņš dzirdēja aizsmakušu, bet diezgan patīkamu vīrieša balsi.

Šarovs uzreiz nesaprata, ko vīrietis jautā. Pirmā doma bija, ka jautājums attiecas uz tiem cilvēkiem, kuri staigā pa Čerkizovskaju – bēgļiem, bēgļiem no valsts rietumu nomalēm: kā viņš tos pazīst?

Bet, kad pirmais apjukums pārgāja un viņa skatiens bija vērsts uz tāfeli, viņš pēkšņi ieraudzīja, ka virsū bija rakstīts: "Policija viņus meklē." Un zemāk ir pieci vai seši portreti, kas uzzīmēti un atveidoti tik pretīgā kvalitātē, ka diez vai kāds šos cilvēkus atpazītu par noziedzniekiem, pat ja viņi saskartos ar tiem aci pret aci.

Šarovs lēnām raudzījās no vienas sejas uz otru – vispārīgus vaibstus, protams, varēja uzminēt, bet neko vairāk.

Vīrietis pacietīgi gaidīja un Šarovs saprata, ka īpaši nesteidzas, jo bija iespiedis savu upuri stūrī. Viņš pat nesteidzas saprast, kurš ir atgriezies pie viņa, pētot dēli.

Šķita, ka laiks ir apstājies. Cilvēku plūsma sastinga, neatšķiramās sarunas un lidmašīnu dārdoņa debesīs sastinga.

Šarovs paskatījās uz pēdējo portretu. Viņš uzreiz nesaprata un pat nevarēja izšķirt seju – ar roku zīmētais identitātes komplekts bija ļoti nobružāts, it kā tas būtu tur karājies vairākus gadus. Cieta, tieva seja paskatījās uz viņu. Īsi apgriezti mati, augstprātīgs šķielums, izteikti vaigu kauli, tievs taisns deguns ar kupri. Uz pieres ir vai nu rieva, vai rieva, dīvaini tik jaunam vecumam. Vai varbūt rēta.

Hipnotiskais skatiens, ko varēja saskatīt pat šajā neaprakstāmā portretā, bija nogurdināts ar nepielūdzamu nežēlību.

– Vai tu tiešām zini? – atkal atskanēja vīrieša balss. Identitātes šokēts, Šarovs pilnībā aizmirsa par savu klātbūtni.

– Jā. Tas ir… šķiet… – viņš pagriezās un vīrietis, kurš izrādījās diezgan nepatīkams izskatam tik izskatīgam baritonam, viegli atkāpās.

– Bāh! – viņš kliedza. – Tas esi tu! Un es domāju, kas tas nāk no stadiona, tagad es ātri pārbaudīšu viņa dokumentus… Un tas ir pats Andrejs Emeļjanovs! Nevar būt! Es neticu savām acīm!

Šarovs samulsa, pasmaidīja savu burvīgāko smaidu un noplātīja rokas.

– Es atnācu šeit, lai atvadītos…

– Uz priekšu?

Šarovs pamāja.

Vīrietis sapņaini domāja.

– Jā… bija lietas… – viņš paskatījās uz stadionu. "Mūsējie tur tikko pieķēra pārkāpēju… vai jūs viņu neredzējāt?"

– Nē, es tikai paskatījos no malas… nekas…

– Vai atceries, kā finiša taisnē apsteidzi Konovalovu labāko desmitniekā? – vīrietis pamāja ar galvu. – Tad Zirgs bija pirmais, neviens uz tevi nederēja. Un es… – viņš viltīgi piemiedza aci, – visu savu naudu liku uz tevi! Protams, mēs nevaram, tie ir aizliegti… bet…

Šarovs atkal pasmaidīja.

– Ja tas ir kluss, tad tas ir iespējams.

"Pa labi!"

– Un tad viņš paņēma piecpadsmit tūkstošus! Iedomājies!

Šarovs nosvilpa.

– Varbūt pats negaidīji, ka uzvarēsi? Vai arī jūs zinājāt no paša sākuma? "Es vienmēr gribēju jums uzdot šo jautājumu," atzina drošības virsnieks.

Ja viņš atcerējās… tomēr, lai netraucēti turpinātu savu ceļu, viņam vajadzēja atcerēties.

"Es gribēju uzvarēt," klusi sacīja Šarovs. Viņa balss skanēja nedabiski, it kā tā nepiederētu viņam, bet nozagta tai otrai personai, arī skrējējam Andrejam Emeļjanovam. – Es ļoti gribēju.

Vīrietis pamāja.

"Nu…" viņš lēnām teica, "dažreiz ar vēlēšanos nepietiek." Ja visi to gribētu un uzreiz dabūtu… bet nē. Tas tā nenotiek.

Šarovs iebāza rokas mēteļa kabatās.

– Tu ļoti gribēji… un saņēmi.

– Jā. Bet, iespējams, tas joprojām ir pateicoties jums. Un ne tāpēc, ka es tur kaut ko gribēju. Jūs esat trenējies. Un viņi ne tikai gribēja.

– Es vēl trenējos.

– Nu redzi. Un es uzvarēju, izrādās, tieši tāpat.

– Tu riskēji.

"Vai tas ir risks?…" viņš pēkšņi norādīja ar roku uz portretu, kas piesaistīja Šarova uzmanību. – Tu viņu atpazini. Es viņam sekoju jau piecus gadus. Tagad, protams, nav pienācis laiks, un viņš ir kaut kur pazudis, bet man jājautā – varbūt jūs viņu redzējāt?

Domas Šarova galvā sāka izmisīgi rosīties. Ko man viņam atbildēt? Nav jēgas melot, šķiet, ka šis vīrietis redz cauri cilvēkiem.

"Šķiet, ka…" viņš lēnām sacīja, skatoties apsardzes darbiniekam tieši acīs, "ka es viņu redzēju stadionā." Viņš sēdēja pirmajā rindā netālu no starta līnijas. Bet tas bija sen. Šķiet… 37. gadā. Bet ne vairāk, man nevajadzēja.

Vīrietis nopūtās.

– Jā… ne pārāk daudz. Atjautīgs nelietis, viņš pat nevar viņu pareizi izsekot. Vienmēr soli priekšā.

Šarovs nedaudz pagaidīja un tad jautāja:

– Ko viņš izdarīja?

Apsardzes darbinieks dīvaini pasmaidīja un pamāja ar galvu, pabeidzot cigareti.

– Viņš ir maniaks. Atver cilvēkus kā skārda kārbas. Šķiet, ka viņš to izbauda.

Šarovs juta, ka starp viņa lāpstiņām izskrien sals.

– Vai viņš ir sērijveida slepkava?

"Jā… bet mēs nevaram viņu noķert," apsardzes darbinieks pacēla rokas. – Nu, man bija prieks redzēt… ja kas notiek, nāc ciemos. Es esmu šeit reti, šodien jūs redzat, kas notiek… un pilsētā ir kņada, viņi sauca papildspēkus. Bet, ja atrodaties Petrovkā, nāciet ciemos, es priecāšos jūs redzēt.

"Ar prieku," Šarovs meloja un pastiepa roku svešiniekam: "Kam man jautāt?"

Vīrietis arī pastiepa roku, stiprs un cīpslains.

– virsleitnants Groms Fjodors Iļjičs.

Šarovs paspieda roku.

"Nu, es jūs neaizturēšu," sacīja Groms. – Paldies… tad uzvarējāt!

Šarovs pamāja ar galvu, pasmaidīja cieši smaidot un lēnām devās uz ielu, kurā kūsā cilvēki.

10. nodaļa

2010 gads

Šarovs atveda profesoru. Klusi viņš iegrūda viņu kabinetā, kur blāvas lampas mirgojošā gaismā sēdēja seši pieaugušie, drūmi un domīgi.

Viņš izvilka vecajam vīram krēslu un ar labi iestudētu kustību spēcīgi uzspieda uz viņa izliektajiem pleciem. Viņš nogāzās uz sēdekļa. Šādos brīžos Šarovam reizēm patika noņemt krēslu, lai aizturētais, absurdi vicinot rokas, nogāztos uz grīdas, grimasē no sāpēm un pārsteiguma. Šis sākums viņam deva pienācīgu priekšrocību. Vardarbības nebija, bet tad saruna, kā likums, ritēja pozitīvā un abpusēji izdevīgā virzienā. Gandrīz raustīdams krēslu, Šarovs tomēr atturējās. Galu galā viņš neatrodas savā dzimtajā vietā. Un tomēr aizturētais, kā viņš pie sevis sauca profesoru, neizrādīja ne nervozitāti, ne bailes: viņa acīs nebija manāma kucēnveidīga līdzjūtība, kas parādās vairumā policijas nodaļas slieksni pārkāpēju. Vecais vīrs, neskatoties uz to, ka pavadīja laiku šaurajā istabā ar zirnekļiem, mēbelēm, kurās bija tikai viena nobružāta un dūmakaina estakādes gulta, izskatījās ar nekaunīgu, nekaunīgu aci, it kā nevis viņš būtu viņu gūsteknis, bet gan viņi visi. atrodas telpā.

Deniss nodrebēja. Pieradis pie skarbās ikdienas jūrā, vienkāršām rupjām pirmā palīga piezīmēm, viņš jutās nevietā, un notiekošais viņam kaut kā atgādināja veco filmu pēc Agatas Kristi romāna “Desmit mazie indiāņi”. Viņš atcerējās Viktora stāstu un uzreiz spilgti iztēlojās, kā būtu vairākus gadus pavadīt slimnīcā, kur galvenais ārsts bija šis pretīgais puisis ar tievu kaklu un kaut kādu bezemocionālu putnam līdzīgu skatienu.

Liza paskatījās uz veco vīru ar pētošu skatienu. Ceļā uz bagātību un varu viņai nācās saskarties ar dažādām tēmām, bieži tās bija zemiskas un nepatīkamas, taču šī tēma, kā viņa uzreiz saprata, ap viņu izplatīja gandrīz taustāmas briesmas. Viņai labāk patika ar tādām lietām nenodarboties, jo nekad nevar zināt, ar ko tas var beigties un kurā sadarbības stadijā sajutīsi mugurā asmeņa auksto cietību.

Ļena novērsās, nespēdama noslēpt savu riebumu un pat bailes. Viktors, gluži otrādi, šķita, ka ar visu ķermeni pastiepās pret Ininu un pat nedaudz saspringa, lai gan šķietamo viņa pašapmierinātību, šķiet, nekas nespēja satricināt.

Deivids salika plaukstas kopā un kaut ko čukstēja, pakratīdams galvu. No Inina izplūda kaut kas nelaipns, bet ne kā, piemēram, no lauvas, kuram bija lemts būt cēlam plēsējam, bet kā no hiēnas – maza, niķīga un viltīga.

Vienīgi Pēteris palika vienaldzīgs. Viņš skatījās uz ārstu tā, kā cilvēki dažkārt skatās uz kaut ko pilnīgi neaprakstāmu, neuzkrītošu vai garlaicīgu.

Šarovs ar plaukstu uzsita ārstam pa plecu.

– Nu, mēs esam gatavi. Mums nav daudz laika, katram ir svarīgas lietas, ko darīt, un, atklāti sakot, mēs uz šo pasākumu raugāmies ļoti, maigi izsakoties, skeptiski. Tagad es runāju personīgi savā vārdā, bet esmu pārliecināts… – Šarovs apklusa un neskaidri paskatījās apkārt un it kā pazītu cilvēkus… – … ka katrs no jums man piekritīs. Es personīgi neko nesapratu no jūsu neskaidrā skaidrojuma. Kaut kādi atmiņas seansi stimulantu iespaidā. "Viņš gandrīz piebilda, ka viņš pats dažreiz izmanto līdzīgas metodes, lai piespiestu aizturētos atcerēties, kas viņam nepieciešams. Bet, tā kā viņš ļoti labi zināja, ko šāda liecība ir vērta, viņš nolēma sarunu biedrus nekaitināt. Tātad…” Viņš paskatījās birojā. Piesardzīgi cilvēki pakļāvās katram viņa vārdam. -… Mēs klausāmies. Un, ja es būtu tavā vietā, es pasteigtos, jo man jau sen niez rokas tevi aizvest uz Petrovku. Viņi tevi tur jau ilgu laiku gaidīja.

Šarovs apstaigāja ārsta krēslu, ejot izņēma cigareti, aizdedzināja to un apsēdās vietā, kuru kādreiz bija ieņēmis vienības komandieris. Tautas vadoņa portreta vietā virs viņa galvas tagad spožs robains taisnstūris, kura centrā varēja redzēt ar melnu sveķu gabaliņu rakstītu saplēstu uzrakstu: “Dzīve ir skaista, bet velti. ”.

Ārsts kādas trīs minūtes klusēja, lūkodamies apkārt uz klātesošajiem, it kā censtos par katru atcerēties kaut ko svarīgu, kas ierakstīts neredzamā anamnēzē. Viņa seja, it kā veidota no ģipša, neatspoguļoja nevienu emociju. Tomēr ar pieredzējušo ieslodzīto aci Viktors pamanīja, ka ārsts nepārprotami nejūtas mierā.

Kaut kas nenotika pēc viņa plāna.

Neliela, tikko manāma labā plakstiņa raustīšanās. Maz ticams, ka kāds tam būtu pievērsis uzmanību, taču kādu dienu, kad viņš bija liecinieks nopietnai kāršu spēlei, pieredzējis notiesātais, no savas guļvietas vērojot cīņu, kas risinās, aplēja viņu ar enerģisku šefpavāru un čukstēja: “Zini, Vitek! kurš šodien ņems banku? Paskaties cieši…"

Viktors paskatījās uz četriem spēlētājiem, bet neko nevarēja pateikt. Ja vien labajā pusē sēdošais pārāk daudz nerāvās.

"Nē," sacīja ieslodzītais, "šis tikai blefo, tāpēc viņš raustās. Viņa karte nav tā drosmīgākā, bet derēs. Bet viņam pretī esošais brillīte ir mierīgs. Bet viņa karte ir miskaste. Un kāpēc viss? Mazā acs… paskatieties, kā tā raustās…"

Viktors paskatījās uzmanīgāk, un tā ir taisnība, nē, nē, bet diezgan apaļīga vīrieša smagais plakstiņš ar lielu pūtīti uz vaiga tik tikko trīcēja.

Tieši tāpat kā šis…

"Nu…" ārsts iesāka bezkrāsainā balsī. Līna, viņu dzirdot, nodrebēja un paskatījās uz viņu ar naida pilnu skatienu. – Tā kā… tev izdevās… savākties… tas nozīmē, ka man ir pienācis laiks darīt kaut ko noderīgu.

"Tas ir skaidrs," Šarovs iesmējās no komandkrēsla. “Viņš izlaida dūmu mākoni, kas lēnām pacēlās līdz griestiem, minūti riņķoja un izšķīda dzeltenīgajā pustumsā.

– Es jau teicu, ko un kā es darīju… laboratorijā. Bet tiem, kas nav dzirdējuši, es to īsi atkārtošu vēlreiz. Absolventa gados mani interesēja dažu… hm… hm… pacientu uzvedība, kuri atradās robežstāvokļos, ko izraisīja gan slimības, protams, garīgās slimības, gan kopumā veseli cilvēki, bet ievietoti. ārkārtīgi sarežģītos apstākļos. Piemēram… daži padomju karavīri Afganistānā, būdami smagi ievainoti, dalījās atmiņās, kas šķita pilnīgi fiktīvas, ja… tās nebija pārsteidzoši precīzas un reālistiskas. Parasta muļķība, jūs sakāt. Un tiešām, būtībā, daudzos gadījumos tas tā arī bija. Un es arī biju pārliecināts…

– Vai jūs dienējāt Afganistānā? – Šarovs pēkšņi jautāja.

Tikko pamanāms muskulis Iņina sejā trīcēja.

– Tas notika.

– Un kurš?

– lauka ķirurģija.

"Ak, kā…" Šarovs bija pārsteigts. – Oho… Un pēkšņi viņi mainīja specializāciju?

Iņings neatbildēja uz viņa jautājumu.

"Tā vai citādi…" viņš turpināja, "Man izdevās pārbaudīt vairākus šādus gadījumus." Protams, ne pilnībā, tas bija neiespējami. Daļēji. Un izdomājums izrādījās patiess, lai gan tas nevarēja notikt. Nevar būt.

– Kas tev ir prātā? – Liza, kura izskatījās nedaudz nomākta (un saprotami pēc šādas demonstrācijas), pēkšņi atdzīvojās.

Iiņings iesmējās. No viņa sejas bija skaidrs, ka viņš zināja daudz vairāk, nekā runāja. Turklāt šīs zināšanas kaut kādā veidā padara viņu nevis par ieslodzīto, situācijas ķīlnieku, bet tieši otrādi – viņš it kā paceļas pāri visiem, pamazām izplatot savu draudīgo auru. Viņu nesamulsināja ne regālijas, ne tituli un pieredze, ne pat dažu klātesošo bagātība. Viņu pat nesamulsināja fakts, ka jebkurā sekundē viņš var nonākt policijas rokās – no kuriem viņš tik gudri bija slēpies pusi savas dzīves.

– Modžahedi pēkšņi uzbruka vienības atrašanās vietai. Viens kapteinis no izlūku vienības, kurš pirmais atklāja slēptu uzbrukumu mūsu pozīcijām, tika smagi ievainots kājā… Es mēģināju viņu glābt, bet ārpus mājas sienām, kur mēs patvērāmies, notika kauja. . Pa logu izlidoja granāta un kapteinis…

Viktors raustījās… sāpīgas mokas saviebās viņa sejā. Līna ar bažām paskatījās uz savu draugu.

– Vit, vai viss kārtībā? – viņa čukstēja viņam.

Viktors ar grūtībām pamāja. Viņa lūpas bija sausas. Ar trīcošu roku viņš paņēma no galda glāzi ūdens.

Ārsts uzmanīgi paskatījās uz Viktoru. Viņa zīlītes sarāvās, viņš pāris mirkli pagaidīja un turpināja.

–…apsedza viņu ar savu ķermeni, lai…acīmredzot mani izglābtu. Jā, viņš mani izglāba uz savas dzīvības rēķina. Gūtās traumas nebija savienojamas ar dzīvību. Tomēr pirms nāves viņš paspēja man kaut ko pastāstīt.

– Un ko tik interesantu viņš tev teica? – Pēteris skeptiski jautāja un pamāja ar galvu. Notiekošais viņam arvien vairāk atgādināja kaut kādu lētu Holivudas amatniecību.

Viktors pacēla glāzi pie mutes un mēģināja iedzert malku, bet roka trīcēja, kā īstam alkoholiķim. Nedzerot ne malku, viņš pēkšņi, apšļakstīdams ūdeni, nolika glāzi atpakaļ.

– Ka pēc deviņdesmit vieniem Savienība izjuks.

"Tas jau bija skaidrs," Pīters pievilka. – Arī man pareģojums.

– Viņš nosauca precīzu datumu. Divdesmit sestais decembris. Viņš arī teica, ka kādreiz pie manis atnāks cilvēks, kuru es atpazīšu. Kas mani neatstās vienaldzīgu. Tas, kurš sāka visu šo lietu.

– Uh-hu… manā uzgaidāmajā telpā katru dienu ir tādu cilvēku pūļi. Viņi uzdodas par mesiju, praviešiem un citiem gaišreģiem. Mēs zinām, mēs izturējām.

Iņins uzmeta ātru ņirgājošu skatienu Pēterim.

– Labi… Petja, nomierinies! – Liza viņu pārtrauca. – Tātad, šis vīrietis atnāca?

Profesors lēnām pamāja.

– Jā. Atnāca.

– Un kur viņš ir tagad?

Viktors ātri elpoja. Viņa seja bija sarkana un plankumaina, lai gan istaba bija vēsa.

"Jā, šeit viņš ir," sacīja profesors tādā pašā bezkrāsainā balsī. – Viņš sēž tavā priekšā.

Sākumā neviens neko nesaprata. Viņi sāka skatīties viens uz otru, norūpējušies un noraizējušies, it kā mēģinātu atrast spiegu, aģentu un neatrast to sevī – viņi negatīvi pakratīja galvu, sakot: tas noteikti neesmu es. Kādā brīdī, kad ar brutālu spēku kļuva skaidrs, ka neviens nevar būt šī persona, viņu skatieni pēkšņi saskārās ar Viktoru.

Viņš sastinga, nebija ne dzīvs, ne miris. Krāsa izplūda no viņa sejas, un viņš kļuva nāvīgi bāls. Istabā valdīja baismīgs klusums.

"Vitja…" Ļena čukstus teica. – Ko viņš saka?

– Ko es saku, vai? – profesore kapa balsī atkārtoja viņas vārdus. Krēsls zem viņa pretīgi čīkstēja.

Viktors juta, ka viņa krūtis saspiež briesmīgs aukstums. Viņš mēģināja elpot, bet nespēja.

"Es… es neko neatceros…" viņš ķērca.

"Tu visu atceries…" ārsts pasmaidīja. – Pastāsti mums.

Inins pamāja ar pirkstiem, un tajā pašā sekundē Viktoru pārņēma atmiņas – tik spilgtas, reālistiskas un tajā pašā laikā biedējošas, ka viņš sastinga un tika novests sāņus. Ļenai izdevās draugu noturēt aiz pleciem, citādi viņš noteikti būtu nokritis no krēsla.

Uz brīdi viņu apžilbināja spilgta zibspuldze, un tad iestājās tumsa – it kā kāds būtu izslēdzis istabā gaismu. Viņš skrien pa mežu, kura aprises viņam labi zināmas. Pa priekšu iet sieviete ar maku. Kaut kā viņš pazīst sievieti un to, ka viņai ir nauda makā. Daudz naudas. Bet viņam tās ir vajadzīgas daudz vairāk nekā viņai. Spēki ir nevienlīdzīgi, taču viņš zina, ka, ātri apliekot sev ap kaklu cilpu un noturot to vismaz desmit sekundes, upuris novājinās un nespēs pretoties. Atliek tikai mierīgi pabeigt savu darbu. Un paņem laupījumu.

Viņš ložņā aiz viņas pa šauru taku, slēpjoties aiz koku stumbriem un mežonīgiem krūmiem. Viņa staigā diezgan ātri, un viņas kustībās ir bailes. Un ar katru soli bailes pieaug – tik ļoti, ka viņa gandrīz paklupa pāri taciņai gulošam kokam un iekrīt mitrā zālē. Viņš jūt, ka viņas sirds pukst bailēs, un arī ir pārņemta ar šo drudzi.

Viņš viegli apdzen viņu brīdī, kad sieviete, zaudējot līdzsvaru un izpletusi rokas, mēģina atturēt kliedzienu. Cilpa ir pievilkta ap vaļīgo kaklu. Viņai no rokām izkrīt somiņa. Bet viņam viņa nemaz nav vajadzīga. Tas ir jauks papildinājums medībām. Sieviete mēģina cīnīties, bet bailes aizmiglo viņas prātu. Viņa pūš, no rīkles nāk rīstoša sēkšana. Viktors izjūt sajūsmu, eiforiju, kas viļņojas, un viņa rokas arvien vairāk savilk cilpu.

Palicis pavisam maz. Viņa joprojām mēģina cīnīties, bet dara to neveikli, kā slīkstošs cilvēks – viņa bezspēcīgi met rokas virs ūdens, elso gaisu, it kā pēdējo reizi. Ķermenis ir pārāk smags – sieviete sāk krist uz muguras.

Un tad viņš jūt, ka krūmos ir kāds. Kāds viņu var apturēt un noķert, atklāt inkognito. Viņš sastingst, un upuris, it kā nojaušot šo vilcināšanos, no visa spēka raustas un atgrūž viņu. Cilpa izslīd no viņas nosvīdušajām rokām, un viņa, sajutusi brīvību un, iespējams, saņēmusi savu pēdējo iespēju, pēkšņi atraujas un necerēti viegli un ātri metās uz priekšu – tur, kur pa koku logiem spīd drūmas piecstāvu ēkas.

Viņš brīdi padomā – vai viņam jāskrien pēc viņas? Nē, tas ir pārāk bīstami. Sirds dārd, eiforija pazūd. Viktors noliecas, satver maku un, palūkojies cauri tumšajiem krūmiem, metas biezoknī.

Degunu piepilda puvušu lapu smakas, un viņš skrien un skrien, līdz beidzot jūtas droši.

Ko viņš teiks mātei? Atvilcis elpu, viņš saprata, ka ir nonācis līdz otrai mežmalai un, izlecis no tās, negaidīti uzdūrās pastniekam, kurš izskatījās nobijies un apmulsis. Uzreiz prātā nāk risinājums. Viņš precīzi zina, ko teikt, kad jautā, ko viņš redzējis mežā.

Viktors visus šos mirkļus piedzīvo tik ātri, ka satriecošā patiesība, kas pēkšņi parādās viņa atmiņā, liek viņam vaidēt.

Viņš saspieda deniņus – nejutos kā kārtējo migrēnas lēkmi, sāpes bija simtreiz stiprākas, caurdurot smadzenēs kā karsta adata.

– Kas? Vitja, ko tu atceries? – Ļena pakratīja viņu aiz pleciem.

„Šeit, iedzer,” Liza pastiepa glāzi ūdens, un šoreiz viņš to izdzēra vienā rāvienā.

"Tas esmu es…" viņš čukstēja. "Tas esmu es…" viņš paskatījās apkārt istabā ar trulu skatienu. – Es esmu slepkava. Es esmu tāds pats maniaks. Es visu zināju jau no paša sākuma, jo biju viena pati… magnetofons… tas ir tik vienkārši…

Pīters savilkās grimasē.

– Vitja, tu mūs biedē. Kāds maniaks? Par ko tu runā?

"Mocarts," sacīja Deniss. – Astoņdesmitajos gados nogalināja bērnus.

"Tātad mēs paši nebijām ļoti nobrieduši…" Liza domīgi sacīja.

– Vai jūs domājat, ka sestās klases skolnieks nevar nogalināt cilvēku? – profesors viegli smaidot iebilda. – Es varu jums apliecināt… tas joprojām var. Turklāt bērns.

"Lielākā daļa slepkavību notika tajās vietās… bet…" Šarovs pakratīja galvu un skeptiski paskatījās uz Viktoru. "Mēs, protams, meklējām pieaugušo… nevienam nebūtu ienācis prātā, ka tas bija… Tu…" viņš paskatījās uz Viktoru.

"Acīmredzot sabrukums notika pēc mana tēva nāves…" sacīja ārsts. “Cilvēks, kurš izglāba manu dzīvību, bija viņa tēvs, bet tad, protams, es par to nezināju.

"Pagaidām tie visi ir vārdi," Šarovs ievilka. – Ne tik sen tu teici pavisam ko citu.

"Es teicu jums pārbaudīt jūs un jūsu reakciju." Jūs kopā iegājāt slimnīcā, kā es zinu, varbūt jūs bijāt tajā pašā laikā.

Šarovs pēkšņi domāja, ka Viktora ieslodzījuma laikā slepkavības apstājās, taču viņš tomēr bija skeptisks.

Deivids pēkšņi piecēlās, piegāja pie Viktora, satvēra viņu aiz elkoņa un pavilka uz durvju pusi. Viņš bezpalīdzīgi paklausīja.

"Mēs tūlīt būsim klāt," sacīja Deivids.

Viņš aizveda Viktoru uz kāpnēm, viņi iegāja tumsā un apstājās uz lieveņa. Tad Deivids piegāja uz priekšu, kur vēja vēja plosītā, pamesta parādes laukums.

Viktors lēnām gāja viņam aiz muguras. Atmiņas kā sadegušas avīzes lauskas palika viņa atmiņā, izvirzoties kā pussabrukuši virsraksti.

Viņi sasniedza vietu, kur reiz stāvēja viņu vienība, pirms pārcēlās uz mežu. Deivids paskatījās uz divstāvu vienības štāba ēku. Melnā aizkaru logi bija gandrīz neredzami. Viņi atradās it kā bezlaikā – ne vakar, ne šodien, ne rīt – tikai tie paši sadedzinātie virsraksti, kurus nav iespējams līdz galam izlasīt.

– Tev nav bail? – Viktors jautāja. Viņa ķermeni satricināja spēcīga trīce. Bet ne no aukstuma, bet no mežonīgajām atmiņām, kas pārpludināja manu apziņu.

– Kam? Tu?

– Jā. Galu galā… es tur biju. Tas esmu es…

– Nē, es nebaidos. Bet… tev taisnība. Tu tiešām bijāt tur. Tāpēc jums bija tik viegli ieaudzināt šo atmiņu.

Viktors paskatījās uz savu draugu.

"Vai jūs domājat, ka es to visu tikai iedomājos?"

– Ne viss. Faktiski par lietu. Pret mums spēlē ārkārtīgi viltīgs un inteliģents pretinieks. Viņš… – Deivids domāja… – ja gribi, viņš ir pats velns. Viņš ir tik viltīgs un atjautīgs, ka viņam… vājo vietu praktiski nav. Bet tu neesi slepkava. Lai gan man gandrīz nav šaubu, ka, ja policija izskatīs tavu lietu, tā atradīs trūkstošos pierādījumus, uz kuru pamata var tevi apsūdzēt šajā… Vai varbūt… – par to domāja mūks. -…varbūt ne tikai jūs, bet katrs no mums. Bet es esmu pilnīgi pārliecināts, ka jums nav nekāda sakara ar slepkavībām. Viņam ir tikai viena lieta.

Viktora acis iepletās.

– Kas? – viņš klusi teica.

– Fakts ir tāds, ka… viss sākās ar tevi.

Viktors atvēra muti un tad aizvēra to, nespēdams pateikt ne vārda.

"Tāpēc viņš tevi nelaida." Un arī mēs. Tāpēc viņš mūs saveda kopā. Mēs neesam tie, kas pulcējās. Viņš mūs saveda kopā. Ar rokām. Un nevis lai mūs glābtu. Viņš par mums nerūpējās. Viņš ir ļoti noraizējies tikai par vienu cilvēku.

Kaut kur mežā iesaucās vārna un tūdaļ, it kā tai atbalsojot, izcēlās skaļš, ass dūkoņa, kas, slāpējot vēja vaidus, satricināja gaisu virs pamestās karaspēka daļas.

Viktors nodrebēja. Cilvēkam, kurš spēja viņus šeit savākt, pārliecināt, ka, pirmkārt, viņiem pašiem tas ir vajadzīgs, visu skaidrojot ar neskaidriem, pusfantastiskiem mājieniem par it kā neizbēgamām sekām, bija patiesi velnišķīgs prāts. Tomēr… kur tas viss sākās? Un tad, kad? Skaidrs, ka no tā vakara, kad viņš no skapja izņēma magnetofonu… Bet kurā gadā tas notika? Būdams skolnieks, viņš gribēja dzirdēt sava tēva balss ierakstu, kurš nomira… bet tā vietā viņš dzirdēja…

"Es… dzirdēju savu balsi," viņš pēkšņi sacīja, pagriezies pret Deividu. – Vai vari iedomāties? Tas… tas bija sen. Es… es tikko atcerējos. Kad tu teici, ka viss sākās ar mani un tām vārnām… tas ir skaidrs! Vai tu dzirdi? Deivids! Mēs bijām… mēs mācījāmies sestajā klasē! Ieslēdzu tēva magnetofonu, ieliku spoli, domāju, ka dzirdēšu viņa balsi. Bet tā vietā… es… tas nevar būt… kāpēc visu šo laiku… es to tikai tagad atcerējos!

Deivids uzmanīgi klausījās savā drauga.

– Jo… viss sākās ar tevi. Tas ir vienīgais, par ko viņam ir taisnība,” Deivids klusi sacīja. – Tagad mēs atgriezīsimies. Un jums ir jāizliekas, ka jūs viņam ticējāt pilnībā un pilnībā. Vai jūs varat tikt galā?

Viktors mirkli skatījās uz savu draugu.

– Nezinu. Bet es mēģināšu.

11. nodaļa

1941 gads

Puiši pie galda, arī šis lielais puisis ar iesauku Bugors, nepārprotami baidījās no Červjakovas, lai gan izskatījās vecāki un daudz bīstamāki par viņas klasesbiedreni. Liza jutās nedaudz apreibusi. Viņa nemaz nedzēra un negrasījās to darīt. Kaut kā ziņkārības pēc, pārliecinājusies, ka vecāki jau guļ, viņa apgāza glāzi, no kuras dzēra tēvs, svinot viņam svētus svētkus – 7. novembri, Oktobra revolūcijas dienu. Glāze bija tukša, bet apakšā joprojām palika viens piliens dzidra šķidruma, kura iedarbību viņa novēroja galvenokārt brīvdienās un brīvdienās, lai gan gadījās, ka viņas tēvs nedēļas laikā ielēja sev glāzi "veselības labad". kā viņš teica.

Var teikt, ka dzira uz viņu atstāja pozitīvu iespaidu – viņš nosarka, kļuva laipnāks un sāka garus skaidrojumus par proletariāta lomu mūsdienu pasaulē, galu galā nonākot pie viena secinājuma: Amerikas imperiālisms bija tikai dažu dienu jautājums. . Tikai tādos brīžos viņa varēja sagaidīt no viņa vismaz kādu uzslavu. Neveikla, ar obligāto viltību, lai noniecinātu viņas nopelnus, bet tomēr. Labāk šādi nekā… Viņš pēkšņi varēja atcerēties, ka nedēļas vidū viņa saņēma A (lai gan ne cietu, viņš pamanīja), bet tomēr tas bija A, un kas ir īpaši svarīgi – vēsturē, kuru viņš uzskatīja par vissvarīgāko priekšmetu Skolā.

"Atceries, Liza," viņš teica skaļi, gandrīz kliedzot, "vēsture māca, ka visur, kur vājiem un nezinošiem cilvēkiem bija kaut kas tāds, ko vēlējās iegūt spēcīgi un izglītoti cilvēki, pirmie vienmēr atteicās no tā pēc savas gribas." Tāpēc jums ir jābūt stipram. Un gudrs. Lai viņi tev piekāpjas pēc savas gribas! Citādi…” viņš ielēja glāzē vēl vienu porciju no pudeles un izdzēra to vienā rāvienā, nenokost. – … citādi tu vienmēr būsi zaudētājs. Es tā neteicu, nedomājiet. Tas ir Marks Tvens. Un es viņam pilnībā piekrītu!

Atskatoties uz nedaudz atvērtajām virtuves durvīm, viņa uzlēja no glāzes pilienu uz mēles. Tomēr Liza nejuta gandrīz neko, izņemot šķipsnu vieglu rūgtumu. Viņa vīlusies paskatījās uz tukšo pudeli miskastē un nolēma, ka viņas tēvs vai nu to vilto, vai arī viņai vajag izdzert daudz šī šķidruma.

Tagad, sēžot pie galda, kuru ieskauj nepazīstami puiši, viņa izlikās, ka ar lūpām pieskaras glāzei. Pazīstamais rūgtums iedzēla mēlē, un smarža lika man rīstīties. Tomēr acīmredzot viņai kaut kas tomēr iekļuva mutē un pēc aptuveni divdesmit minūtēm, kuru laikā puiši intensīvi apjautājās Červjakovai par ekstrakcijas detaļām, viņa kļuva sagurusi. Ne daudz, tikai nedaudz, varbūt pat tikai ieelpots, bet pēkšņi es jutos brīvāks. It kā baiļu važas būtu atkritušas, un, kad viņai beidzot izdevās dziļi ievilkt elpu, satraukums atkāpās, un patīkams, svētlaimīgs miers pārņēma visu ķermeni.

Nē, viņa joprojām baidījās no šiem dīvainajiem puišiem, kas apzināti bija ģērbušies vienkāršās drēbēs, viņu runa bija dīvaina, pat skolas huligāni tā nelamājas, un Červjakovs viņiem atbildēja drosmīgi un ar nepārprotamu pārākuma pakāpi.

Beidzot viņa neizturēja un, pagriezusies pret klasesbiedru, čukstēja viņam:

– Kostja, man vajag…

Viņš paskatījās uz viņu ar miegainām acīm, it kā viņš uzreiz nesaprastu, par ko runā. Tad viena roka pastiepa roku, lai apskautu viņas plecus, bet Liza to nokratīja un teica tieši viņam ausī:

– Man jāiet uz tualeti.

– Ahh! – Červjakovs izsprāga. "Šobrīd… tie esam mēs…" viņš paskatījās apkārt. Pie galda bija palikuši trīs cilvēki, puisis, kura Ādama ābolu viņš nogrieza, nedaudz agrāk bija ielīdis zem plīts – no turienes bija dzirdama viņa skaļā krākšana. – Tagad… Ejam.

Viņš paņēma viņas roku. Šoreiz Liza nepretojās.

– Kur? – Bugors aizdomīgi paskatījās, taču bez sākotnējās agresijas. Viņš jau bija diezgan piedzēries, tāpat kā viņi visi, izņemot Lizu.

– Uz skapi. Ceru, ka neiebilsti? – Červjakovs teica mēli šļupstīdams.

"Ak… tur…" Bugors nomurmināja pēc viņa, bet Červjakovs jau bija pametis galdu un vilka Lizu uz durvīm.

Viņš atvilka aizbīdni, pagrieza atslēgu atslēgas caurumā, un durvis atvērās. Ārā bija svaiga, auksta gaisa smarža. Neraugoties uz to, ka māja bija vēsa, Liza mantkārīgi to šņaukāja caur nāsīm. Tālumā dārdēja pērkons.

– Ērtības uz ielas… tas… nav kā tu tur…

– Kur – kā ir? – Liza automātiski jautāja, skatoties apkārt. Mazliet tālāk esošās mājas izskatījās pilnīgi izmirušas un pamestas. Ielikti logi, kuros neredz ne gaismu, ne ēnu. Nekas.

– No kurienes mēs nākām. No nākotnes.

Liza klausījās viņa muļķībās, neiedziļinoties jēgā un atbildēja automātiski. Viņas domas bija tālu. Viņa arī ļoti gribēja iet uz tualeti.

– Kur tad mēs esam tagad?

"Mēs esam pagātnē tādā veidā, ka neviens no mums vēl nav dzimis, un mūsu vecāki, iespējams, arī nav dzimuši." Vai varbūt… – viņa acīs uzplaiksnīja traka gaisma, ko viņa periodiski noķēra skolā, sastopoties ar viņu, -… vai varbūt tās nekad nepiedzims! – viņš pēkšņi iesmējās ar raustošiem riešanas smiekliem, kā hiēna Āfrikas savannā Sienkeviča programmā, un Liza nodrebēja. – Ja es… tā gribu! Tiklīdz es viņus vēlēšos, viņi nekad nepiedzims!

Viņš jau ir piedzēries un runā muļķības, Liza nodomāja. Un viņa arī domāja, ka tagad kāds noteikti iznāks, lai dzirdētu šos smieklus, redzētu, ka daži cilvēki ir ielauzušies kāda cita mājā un noteikti izsauks policiju. Bet neviens neiznāca. Nebija nevienas zīmes, ka šeit būtu cilvēki – izņemot viņus pašus.

Červjakovs izņēma cigareti un aizsmēķēja. Tad viņš pamāja ar roku pa kreisi no takas, kas ved uz vārtiem.

"Redziet, netālu no žoga ir šķūnis tumsā." Jums vajadzētu doties tur. Uz priekšu, es pagaidīšu šeit, es negribu iekļūt dubļos.

Liza piesardzīgi paskatījās uz tualetes skeletu, kas tik tikko izcēlās no tumsas. Tomēr nekas nebija jādara. Viņa nokāpa lejā pa kāpnēm un gāja pa šauru, slidenu taciņu, kas vijās starp netīrajiem zemes gabaliem. Pāris reizes gandrīz nokrītot, viņa aiz muguras dzirdēja piedzērušos smieklus. Droši vien bija patiešām smieklīgi skatīties, kā vīrietis nakts vidū cenšas tikt uz tualeti, balansējot kā virves staigātājs cirkā. Kad viņa ieradās, viņa iekšā kūsāja no sašutuma un kauna. Pavelkot durvju rokturi, Liza uzreiz nevarēja saskatīt iekšpusi – tur bija pārāk tumšs. Kad viņas acis pielāgojās pustumsai, viņa ieraudzīja lielu caurumu un lēkmi vidū. Un nekas vairāk. Nav tualetes papīra, nav sēdekļa… Pieaugošā smaka lika viņai deformēties.

"Nāc, nāc," Červjakovs smējās. "Tas ir biedējoši tikai pirmo reizi."

Viņa iegāja un aizvēra aiz sevis durvis, starp dēļiem labajā pusē pamanīja vairākas sabojājušās avīžu lapas.

Valdīja piķa tumsa. Viņa baidījās spert soli, lai neiekristu milzīgā bedrē, salst un gandrīz raudot no sevis žēlošanas.

Tu esi idiots! – kliedza kāda iekšējā balss. "Jūsu augstprātības un augstprātības dēļ, zemiskā ieraduma dēļ izvirzīt sevi augstāk par visiem citiem, jūs un es nomirsim šeit." Mēs iekritīsim šajā smirdīgajā bedrē, un neviens mūs neatradīs. Ne es, un jo īpaši ne jūs. Stulbi! Stulbi! Stulbi! Tu esi augstprātīgs audzinātājs, tev ir priekšstats par to, kas to zina, un tagad tu sēdēsi pār šo caurumu skolas sliktākā skolēna uzraudzībā, kurš tikai smejas par tevi, jo spēja tevi apmānīt. viņa mazais pirksts! Vai tu domāji, ka pārspēsi viņu viltībā? Atzīstiet, tas ir tieši tas, ko jūs domājāt? Ka cerējāt, ka pirmais ieraudzīsiet pieaugušo nometni un pēc tam pastāstīsiet par to visiem? Galu galā tev uzreiz bija skaidrs, ka pēc viņa palaidnības neviens Červjakovu ne ar ko neapbalsīs, viņš tūlīt tiks nosūtīts uz policijas bērnu istabu, bet pēc tam uz noziedznieku internātskolu un jūs vairs nekad neredzēsit. ! Tas nozīmē, ka visus laurus vari piedēvēt sev! Tā tu domāji⁈

Liza kļuva auksta. Viņa tiešām tā domāja un visu ceļu smējās par šo muļķi, lai gan saprata, ka bez viņa brutālā spēka būtu grūtāk. Un ir biedējoši būt vienam mežā, it īpaši naktī.

Kaut kā viņa sajuta bedres malas, pienāca tuvāk, visa trīcēdama, pagriezās par simt astoņdesmit grādiem un vienkārši sāka sēdēt, kad no kaut kurienes aizmugures, it kā no pašas bedres, atskanēja kluss, tikko dzirdams, bet neatlaidīgs, atskanēja stingrs čuksts.

– Liza! Tas esmu es, neļauj tam parādīties, es tevi neredzu, bet es zinu, ka tu esi iekšā. Nebaidieties!

Aiz bailēm viņa pavisam aizmirsa, kāpēc šeit ieradās, un automātiski apsēdās pāri bedrei, aizmirstot nolaist bikses.

– Kas es esmu? – viņa gandrīz raudot čukstēja.

– Tas esmu es, Deivid. Es tev sekoju visu šo laiku. Tad viņš paslēpās aiz mājas. Un, kad es redzēju, ka tu iznāci, es paspēju uzskriet pāri un paslēpties aiz tualetes. Vai tu mani dzirdi?

– Jā.

"Vai viņi jums neko sliktu nenodarīja?"

"Nē…" viņa teica, klabinot zobus.

– Cik tādu ir?

– Četri. Četri pieauguši puiši. Červjakovu sauc iesāgā… Červa un viņš… viņš viņus no kaut kurienes pazīst. Viņi izskatās kā… – viņa gribēja mīkstināt savu raksturojumu šiem puišiem, saukt viņus vienkārši par huligāniem, bet viņi izskatījās pēc bandītiem. Bēdīgi slavenie šosejas bandīti. – Viņi izskatās pēc bandītiem. Kā filmā…

– Tas ir skaidrs. Vai tu jūties labi? Vai tu vari skriet?

Viņa par to domāja. Ja neskaita pilnu urīnpūsli, viņai bija labi.

"Jā," viņa atbildēja. – Es droši vien varu.

– Červjakovs stāv uz lieveņa. Viņš smēķē. Es novērsīšu viņa uzmanību. Un, kad viņš skrien vai iet otrā virzienā, jums ir jāizkāpj no turienes un jāapiet tualete. Tad mēs skriesim no šejienes cik ātri vien varēsim. Kamēr viņš sapratīs, kas notiek, mēs būsim tālu. Vai tu mani dzirdi?

– Jā.

Liza drudžaini apsvēra Deivida priekšlikumu. Tas, ka viņš bija šeit, viņu nedaudz nomierināja. Bet… viņa atcerējās Červjakova skatienu. Ja viņš viņus apdzītu, tad nekāda žēlastība nebūtu gaidāma. Viņš nogalinās gan Deividu, gan viņu.

It kā apstiprinot viņas domas, atskanēja nekaunīgs sauciens.

– Kur tu esi? Vai esat iestrēdzis? Vai es varu tev palīdzēt?

– Atbildi viņam! – Deivids čukstēja.

Liza pamāja ar galvu.

"Tagad…" viņa kliedza dīvainā, salauztā balsī. "Šeit ir tumšs, jūs neko nevarat redzēt."

– Ha-ha-ha! – viņš iesmējās atbildot. – Tumsā, bez vainas! Ieskaties bedrē un nepakrīti no stresa!

Viņa juta, ka vairs nevar izturēt, novilka bikses un ar neticamu atvieglojumu iztukšoja urīnpūsli.

Tagad jūs varat skriet! – kāda iekšējā balss viņai kliedza. – Savelciet sevi, citas iespējas vairs nebūs!

Viņa piecēlās, iebāza džemperi sporta biksēs un, drebēdams caurvēja skapī, sacīja:

– Deivid, es neiešu.

Dažas sekundes viņa dzirdēja tikai viņa krākšanu. Bet iekšējā balss skaidri un kodīgi teica:

"Es nekad neesmu saticis tik pompozus muļķus!"

– Ja es tagad bēgu, viņi skries pēc mums. Viņi… noteikti mūs panāks. Un tad viņi tevi nogalinās. – Viņa teica šo vārdu – "nogalināt" drīzāk brīdinājuma labad. Dziļi sirdī viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka puiši viņai nenodarīs pāri.

"Viņi mūs nepanāks," Deivids uzstājīgi čukstēja. – Tev draud lielas briesmas. Pieaugušo nav. Neviens mūs šeit negaida. Šī ir cita… cita pasaule. Šis nav mūsu laiks, – viņš to teica, aizriedams no vārdiem, un Liza, pieķērusies spraugai starp raupjajiem dēļiem, vēroja Červjakovu. Viņš pabeidza cigareti, ar pirkstu šķielēšanu aizšāva kādu piecu metru attālumā uz kūpošo bulli, pastiepās un sauca vēlreiz:

– Hei, cik ilgi tu vari gaidīt! Es jau esmu nosalusi, ātri vācies ārā, citādi man tev būs jāpalīdz!

Bet viņš negribēja palīdzēt. Taciņa, kas veda uz tualeti, bija pārāk dubļaina un slidena.

– Skriesim, Liza! Viens divi trīs!

– Nē! – viņa stingri noteica. – Ej prom, Deivid. Es palikšu pie Kostjas. “Viņa pati neticēja tam, kas nāk no viņas mutes, it kā kaut kāda burvestība būtu satvērusi viņas apziņu, nomācot primitīvo pašsaglabāšanās instinktu.

– Viņš nav tas, par ko saka! – Dāvida čuksti varēja izlauzties vaļā un piesaistīt Červjakova uzmanību. – Tev draud nāvējošas briesmas! Skaties, paskaties, ko es atradu šķūnī, kamēr tevi gaidīju!

Liza pagriezās. Pa plaisu izslīdēja papīra lapa. Viņa padomāja un paņēma.

– Tas ir viss, es eju! Jūs esat pabeidzis savu spēli!

Liza asi pieķērās pie spraugas. Červjakovs sāka iet lejā pa kāpnēm.

Viņa izmisīgi skatījās uz papīra lapu, bet tumsā bija gandrīz neiespējami saprast, kas uz tā rakstīts.

– ES neko neredzu.

Zem Červjakova kājām snīkstēja netīrumi.

– Deivid, es neko neredzu. Viņš nāk. Skrien prom!

"Es ceru, ka jūs neiekritāt tajā smirdīgajā bedrē, jo man nav vēlēšanās tur iet pēc jums!" – Červjakovs iesaucās un uzreiz paslīdēja un skaļi lamājās.

Ne dzīva, ne mirusi viņa nogrima pāri caurumam un sastinga, aizverot acis.

No aizmugures atskanēja šalkoņa, tad atskanēja smalkas atkāpšanās soļu skaņas, un tajā brīdī atvērās tualetes durvis.

Viņa nedaudz atvēra acis – kādu metru tālāk karājās milzīga ēna.

– Uh, kāda smaka. Man likās, ka tas bijāt tu… kas aizbēga, godīgi sakot.

Liza negatīvi pamāja ar galvu.

– Jēziņ… kaut kas sāp…

Červjakovs sastinga, it kā kaut ko sajutu. Liza pārstāja elpot. Likās, ka viņš klausījās veselu mūžību, un, kad viņš atkal pakustējās, viņa juta, ka viņas kājas ir tik nejūtīgas, ka diez vai viņa spēs piecelties.

– Vai jūs šeit atradāt kādu papīru? – Viņš pamāja uz papīra lapu, kuru viņa turēja rokā.

Viņai izplūda auksti sviedri. Tā bija lapa, ko Dāvids ielika spraugā. Viņa aizmirsa to noslēpt, pat nepaskatoties, kas uz tā rakstīts.

– Jā, tas bija tur… sienā…

Viņš paskatījās uz plaisu, no kuras izlīda avīzes gabals.

– Jā, šeit ir visas ērtības! – viņš ielauzās ļaunā smaidā. – Labi… es neiejaukšos. Kusties vien, man jau ir auksti kā sunim.

Liza pamāja.

Viņš paraustīja durvis, un likās, ka gaisma iekšā būtu izslēgta. Bija dzirdami spiedīgi soļi, kas ejot prom.

Liza ar grūtībām piecēlās kājās un piespiedās pie koka durvīm. Mana sirds dauzījās skaļi. Kāpēc… kāpēc viņa neteica, ka šie huligāni… šie bandīti gatavoja uzbrukumu? Kāpēc? Aizmirsa? Vai kaut kas savādāks? Varbūt viņa gribēja, lai viņi izjustu tādas pašas bailes, kādas bija viņa? Varbūt viņa vēlas atriebties par nicinošajiem skatieniem un aizskarošo iesauku “nerd”, ko viņa dzirdēja skolā gandrīz katru dienu? Vai arī viņu vadīja uztraukums – paskatīties, kas notiks tālāk un kā viņi izkļūs no šīs situācijas? Lai kādu atbildi viņa sniegtu uz saviem jautājumiem, tie visi izklausījās pārāk nežēlīgi.

"Bet viņi to visu ir pelnījuši, vai ne? – teica iekšējā balss. "Tu tā domā, vai ne?"

"Jā," viņa teica skaļi un baidījās no savas balss. – Viņi to ir pelnījuši. Viņiem nekas nenotiks. Neliela nodarbība viņiem nemaz nenāktu par ļaunu, pat ja…” viņa domāja par šo “ja”. Iztēle uzreiz uzzīmēja traģisku ainu, kurā viņas saspiedušies klasesbiedri asarām lūdza žēlastību no pēkšņi atbraukušajiem huligāniem, taču viņiem nebija ne jausmas, ka viņa būtu varējusi viņus brīdināt, kad viņi aizsūtīja sūtni Dāvidu pēc viņas. Tikai viņš nevarēja pārliecināt viņu atgriezties. Un ne tāpēc, ka viņa būtu tik kaitīga vai spītīga. Jo visam ir sava cena. Viņi izvēlējās vienkāršāko variantu – sēdēt mājā, drošībā, gaidot, kad pieaugušie viņus atradīs. Viņa uzņēmās risku un kā uzvarētājai ir tiesības izpildīt un apžēlot. Pie šīm domām Lizas vēderā plīvoja tauriņi. Protams, spriest var tikai gudrākie, drosmīgākie un… pārdrošākie. Vai ne?

Ko tavs tēvs teica? Pareizāk sakot, Marks Tvens – visur, kur vājajiem un cilvēkiem bija kaut kas tāds, ko stiprie gribēja iegūt, pirmie vienmēr no tā atteicās pēc savas gribas. Tā ka.

Protams, neviens viņus nopietni nesodīs visas šīs Červjakovas bailes, kas viņai atkal šķita smieklīgas un daļēji pat absurdas. Parādoties, viņa domāja. Un šie viņa draugi… Viņa nekad nebija redzējusi Červjakovu pavadām laiku klasesbiedru sabiedrībā. Viņu bieži varēja redzēt kopā ar daudz vecākiem puišiem, pat ar divdesmit un trīsdesmit gadus veciem vīriešiem – viņa nemitīgi prātoja, kādas viņam varētu būt kopīgas intereses ar viņiem, un tas viņu vajāja. Reiz viņa pat redzēja… kā tie puiši, ar kuriem viņš slepus sarunājās aiz skolas miskastes – tad piekāva šo vidusskolnieci, kuras tēvs strādāja par strādnieku. Šķiet, ka Vitkins ir draugs. Protams, viņa nevienam par to nestāstīja. Tagad viss ir nostājies savās vietās. Tie ir viņa draugi. Tikpat pārdroša, nekaunīga, nepārprotami drosmīgāka nekā klasesbiedrenes. Un pat ja viņi nolems… doties uz turieni, nobiedēt tevi un pat… kā viņi teica, paņem šīs lietas… viņi to nedomā, viņi apskatīs un atdos. Bet, ja kaut kas notiks, viņa, protams, aprunāsies ar Červjakovu, un viņš piekritīs viņas viedoklim, lai neaizietu pārāk tālu. Viņi viņus pārāk nenobiedēs. Būs nepieciešams viņu nekavējoties brīdināt. Tu nekad nezini.

Viņa pēkšņi bezpalīdzīgi paskatījās apkārt. Pārsteigta ar savām domām, viņa šķita pārsteigta, pieķerta nedarbā. Liza atvēra muti kā krastā izmesta zivs un, visa trīcēdama, klusi, gandrīz neatšķirami vēja svilpienā, sauca:

– Deivids… Deivids… tu joprojām esi šeit? Deivid, lūdzu…

Neviens viņai neatbildēja.

Nē. Viņai jābūt stiprai. Šīs medmāsas nav vajadzīgas. Vai tas nav tas, ko mans tēvs vienmēr teica? Sadarbojieties! Neesi muļķis! Korņilova matemātikā ieguva A, bet jums B. Ja tas atkārtojas šajā ceturksnī… – viņa acīs dejoja draudīgas gaismas, dusmu un dusmu piepildītas, kā vērsis muleta priekšā – sarkans baneris matadora rokās. Viņš norādīja uz sienu, kur pie gara naga karājās pātaga, savītas ādas pātaga. Vēl vienu reizi!

"Tas vairs neatkārtosies, tēt," Liza čukstēja, no visa spēka cenšoties nenolaist nevienu asaru.

"Paskaties uz mani, stulbi!"

Viņa nodrebēja, viņai šķita, ka tas nav Dāvids, bet gan viņas tēvs stāv aiz tualetes un pārbauda viņas spēkus.

Viņai aizrāvās elpa un, pagrūžot durvis, burtiski izkrita. Auksts vējš ietriecās viņas sejā, sabučoja matus un acumirklī nāca pie prāta. Viņa atskatījās. Ne blakus, ne aiz koka konstrukcijas neviens nebija redzams. Greizās durvis karājās uz čīkstošām eņģēm. Liza paspēra soli atpakaļ un aizvēra to. Tad viņa paskatījās uz papīra lapu, ko joprojām turēja rokās, un ielika to jakas kabatā. Vēlāk noderēs, ja nāksies šurp nākt vēlreiz,” viņa nolēma.

– Beidzot! – atskanēja Červjakova balss. – Es jau esmu miris!

Viņa pienāca tuvāk. Viņš uzmanīgi paskatījās uz viņu, paskatījās uz viņu ar caururbjošu skatienu, un viņai pēkšņi likās, ka viņš ir pilnīgi prātīgs. Kā stikla gabals. Taču tajā pašā brīdī viņš absurdi pamāja ar rokām, gandrīz paklupa uz slidenā pakāpiena un, šūpojoties, satvēra durvju rokturi.

"Bet mums ir vienalga, bet mums ir vienalga, mēs kļūsim drosmīgāki un drosmīgāki par lauvu…" viņš dziedāja piedzēries balsī, un Liza domāja, ka viņš ir tikpat parasts kā visi pārējie. Tikai nedaudz vecāks. Un drosmīgāk. Tas nozīmē, ka nav absolūti nekā, no kā baidīties.

Viņa sekoja viņam iekšā mājā.

12. nodaļa

1941 gads

Klusa, skrāpējoša skaņa lika Vitjam atskatīties tieši tajā brīdī, kad viņš aizvēra kastes vāku, gatavojoties doties lejā, pazemē, kur lupatu kaudzes, veca estakādes gulta, ko sakošļāja peļu, aitādas mētelis ar matēta vilna, kurā jau bija iestrēgušas kaltētas zāles lapas, bija jau sakrājušās kaudzes smaržīga siena no pieliekamā un pat austs paklājs, kas gulēja pie ārdurvīm.

Viņi jau bija nolaiduši vairākus krēslus, lai nesēdētu uz aukstās grīdas un apsildāmu samovāru – līdz rītam tajā būtu silts ūdens.

Mana pirmā doma bija aizcirst vāku, nolaist pīli un paslēpties. Viņa sirds sāka sisties. Manas kājas kļuva vājas. Viņš baidījās, ka paspēs garām kāpnēm un nokritīs lejā, kas atdos viņu slepeno slēptuvi. Patiesībā Katja bija pēdējā, kas nokāpa, bet tad Vitja pēkšņi atcerējās, ka steigā viņš aizmirsa savu sporta somu, kurā tomēr nebija nekā, izņemot ķīniešu termosu un cepumu skaidiņas. Bet es negribēju atstāt pat šo augšstāvu, un Vitai bija jādodas paņemt manas mantas. Tieši šajā brīdī atskanēja dīvainas skaņas.

Skaņa atkārtojās skaidrāk, tad to nomainīja kaut kādi kautrīgi klauvējieni. Viens-divi-viens-divi-trīs. Viens-divi-viens-divi-trīs. Vitja pēkšņi atcerējās, ka tieši šādi Dāvids pieklauvēja pie Ikarusa krēsla roku balsta, kad viņi tuvojās militārajai daļai un šis klauvējiens viņu ļoti nokaitināja, viņš pat gribēja pateikt draugam, lai apstājies, bet viņam nebija laika – autobuss. apstājās pie vārtiem un viss pūlis metās uz izeju.

Šis ir Deivids, man iešāvās galvā. Nometis somu lejā, viņš klusi sacīja, skatīdamies tikko pamanāmajās puišu sejās:

"Šķiet, ka Deivids tur klauvē." Es aiziešu apskatīties.

– Neatvērt! – Katja uzreiz noklusa.

– Tas noteikti ir Deivids. Viņš klauvē tā.

Vitja uzkāpa pāri lādei un devās uz durvju pusi. Katja uzreiz, it kā kaķis uzlidotu un būtu tuvumā. Viņi pielīda pie durvīm un klausījās.

Katja samiedza acis un pielika plaukstas pie ausīm, sakot: "Vai jūs dzirdējāt pareizi?"

Vitja pamāja ar galvu.

Un tad, burtiski dažus centimetrus tālāk, aiz koka durvīm atskanēja vēl viena švīka.

– Tas esmu es, Deivid! – atskanēja kluss čuksts. – Atver, man ir ļoti auksti.

Viņi paskatījās viens uz otru. Meitene ar veiklu kustību atvilka aizbīdni, tad pagrieza atslēgu. Vitja nospieda rokturi, un durvis atvērās.

Deivids patiešām stāvēja ārā. Viņš trīcēja, it kā tikko būtu izpeldējies ledus bedrē, lai gan bija pilnīgi sauss. Viņa zilā sporta cepure ar pom-pomu bija noslīdējusi pār pieri, un no tās apakšas izslējās izspūrušie mati.

– Deivids! – Vitja pieķēra draugu, kurš burtiski iekrita viņa rokās. Viņš bija neticami auksts, vienkārši stīvs. Vitja neviļus domāja, ka cilvēki nekad nav tik auksti, bet tad viņš atcerējās Ļenu, kuras ledaino roku viņš saspieda, kad viņi gāja pa straumi. Bet Deividam, šķiet, bija pilnīgi negatīva temperatūra. Viņš pat nevarēja parunāt, viņš tikai nomurmināja kaut ko neizteiksmīgu un lēnām grozīja galvu, it kā tā būtu uz vecas sarūsējušas eņģes. Viņa acis izpletās un sastinga kā svaigi saldētas zivis lielveikala ledusskapī.

Katja ātri saprata.

"Nodod viņu pie plīts," viņa pavēlēja. – Viņa joprojām ir silta. Es nokāpšu lejā un paņemšu karstu ūdeni.

Vitja pieveda draugu pie plīts, satvēra viņa rokas un nolika uz siltās virsmas. Tad viņš rūpīgi atpogāja savu īso adīto jaciņu ar rāvējslēdzēju.

– Nāc, atspiedies ar krūtīm pret viņu! Tagad tu tiksi tam pāri! Nu… sasodīts… kur tu biji?

Dāvids gandrīz nesaprata, ko Vitja viņam rāda, un nokrita uz plīts. Viņš ilgi stāvēja, piespiedis viņai krūtis, tad pagrieza muguru. Bālā seja, bez neviena asins traipa, sāka iegūt cilvēcisku, dzīvīgu nokrāsu.

"Nn… viņš… viņa n… negāja ar… ar mani," viņš ar grūtībām sacīja, kad runas spēks pamazām sāka atgriezties viņā. – Os…palika pie…ar…pie viņa.

– Turiet to… dzeriet uzmanīgi, tas ir karsts! – Katja pasniedza viņam krūzi, no kuras nāca tvaiki. Apakšā peldēja vairākas tējas lapas.

Deivids pateicīgi ieskatījās viņai acīs.

– T…paldies.

"Dzer, dzer," viņa teica, skatoties uz durvīm.

– A… w… kur visi ir? – Deivids jautāja, skatīdamies pa istabu, kura nu likās pavisam tukša – bez paklājiem, gultasveļas un segām, kas slīd no plīts.

Katja pamāja uz krūtīm.

– Mēs slēpjamies pazemē. Tieši tā, tas ir garš stāsts. Iesildies, tad pastāstīsim, kas noticis.

Deivids pamāja ar galvu.

– Jūs nevarat palikt šeit! Nekādā gadījumā!

– Kāpēc? – Vitja izsprāga.

"Mums nav citur, kur doties," sacīja Katja. – Vismaz šobrīd. Mežā ir Krauts. Un viņi mūs meklē.

– Frics? – Deivids iepletās acis, taču likās, ka viņš nemaz nebija pārsteigts.

"Viņi jau ir manā ciemā," Katja pakratīja galvu. "Mēs gribējām tur pagaidīt, jo šī māja ir nolietota. Taču izrādījās, ka ir par vēlu.

– Mēs viņiem kaut ko nozagām! Kaut kas ļoti svarīgs! – Vitja satraukti čukstēja.

"Sautējums," Katja pasmaidīja.

– Un vēl viena lieta.

"Un vēl viena lieta," viņa piekrita.

Deivids atkāpās no krāsns. Viņš joprojām trīcēja, bet jutās daudz labāk.

– Ejam lejā un izlemsim, ko tur darīt. Tu šobrīd nekur nevari iet. Mūs meklē ar suņiem.

"Tad iesim," sacīja Deivids, klausīdamies vēja gaudošanu aiz loga. Izsists stikls logā kaut kā bija aizklāts ar vecām lupatām, logi bija aizvērti ar slēģiem no ārpuses.

Viņi vēlreiz pārbaudīja māju, lai neatstātu nekādas savas klātbūtnes pēdas, un pēc tam pārmaiņus devās lejā.

Katja bija pēdējā. Viņa aizvēra lādes vāku, iekāpa lūkā, uzmeta virsū netīrās lietas – tā, ka lūka kļuva pavisam neredzama, un tikai tad, paspērusi pāris soļus gar kāpnēm, aizvēra to virs galvas.

"Nu," viņa teica. – Labāk nekā nekas. Vāka iekšpusē bija neliela skrūve, un viņa nekavējoties to aizspieda ciet.

Pagraba centrā uz mazas kastītes dega svece ar tās niecīgo liesmu, lai izgaismotu skolēnu sejas, tāpēc Dāvids visus nepamanīja uzreiz.

– Deivids! – Ļena bija sajūsmā, ātri piegāja klāt un apskāva viņu. – Paldies Dievam, ka tu esi dzīvs. Mēs jau domājām…

"Mēs neko nedomājām," Petja teica pārliecinātā basa balsī. "Nu… Es domāju, ka mēs nedomājām, ka ar tevi notiks kas slikts." Bet kopumā mēs bijām nedaudz uztraukušies, jā,” viņš uzsita Deividam pa plecu.

Deniss, paskatoties uz Deividu, viegli pasmaidīja, bet tas bija piespiedu smaids – viņš šausmīgi gribēja noskaidrot, kas noticis ar Lizu un spriežot pēc tā, ka Deivids atgriezās viens – viņa stāsts neko labu nesolīja.

Červjakovu neviens pat nepieminēja.

"Nu, pastāstiet man," Vitja pastūma mazu krēslu pretī draugam. Dāvids apsēdās, pastiepa plaukstas pret sveci, un viņa pirkstu ēnas dejoja gar pazemes sienām.

"Man ir sajūta," viņš domīgi sacīja, "ka Červjakovs precīzi zināja, kurp dodas." Viņš nekad neapmaldījās, nepagriezās citā virzienā un pēc tam atgriezās, neapmaldījās un, šķiet, nemaz neskatījās apkārt, kaut arī tikko bija izrāvis aci mežā. Viņš gāja taisni uz savu mērķi.

– Kāds vēl mērķis? – Deniss pacēla galvu.

Dāvida seja sveces liesmā izskatījās nopietna un pat biedējoša. Tievas lūpas, augsta piere, taisns deguns un tumši cirtaini mati – viņš izskatījās pēc kāda sengrieķu filozofa, kā tos attēlo antīkās pasaules vēstures mācību grāmatas…

“Vispirms viņi gāja pa ceļu, kas sākas tieši aiz mājas un iegriežas mežā. Šis ceļš galu galā iziet uz zemes ceļa, diezgan plats. Sekoju viņiem pieklājīgā attālumā – baidījos, ka Červjakovs mani nepamanīs. Tāpēc dažreiz es viņus pazaudēju no redzesloka un nācās panākt. Uz ceļa vispār bija bīstami – gandrīz nebija kur paslēpties, tāpēc es apgūlos zemē, kad viņš pagriezās. Bet tas nenotika bieži. Vienreiz vai divreiz. Pa ceļam man ceļu pāris reizes aizšķērsoja šīs lietas… kā kara filmā… Prettanku eži. Liza, šķiet, pat paklupa pāri starp viņiem izstieptajai dzeloņstieplei… Un tad ap līkumu parādījās barjera un tur stāvēja divi militāristi ar ieročiem.

"Un tu viņiem neskrēji klāt," Petja izspruka.

"Nē," Deivids sausi atbildēja. – Vai Tu zini kapēc? Jo, pirmkārt, Červjakovs un Liza atkal iegriezās mežā un man bija jāsteidzas pēc viņiem. Un otrkārt… šiem militārpersonām… parasto Kalašņikova triecienšauteņu vietā bija… šautenes. Šautenes, Petja! Jūs skatāties “Kalpojot Padomju Savienībai” svētdienas rītos, vai ne?

"Nu… jā…" Petja neizprotami atbildēja.

– Un kas? Kad jūs pēdējo reizi redzējāt mūsu karavīrus ar šautenēm?

Petja pamāja ar galvu.

– Nekad.

– Tieši tā.

– Es domāju… galu galā, ka… šis…

– Tas nav joks, Petja. Viss ir pa īstam. Es nezinu kā, es pat nekad neesmu par šo lasījis… varbūt… kāds no mums vēlāk uzrakstīs par savu piedzīvojumu, bet es nezinu, kurš tam ticēs… vienalga, es uzskrēju atkal mežs, tiklīdz es panācu Lizu ar šo … Červjakovu. Viņi staigāja diezgan ilgu laiku, bet drīz parādījās kaut kas līdzīgs vasarnīcai vai ciemam, un Červjakovs pieklauvēja pie pēdējās mājas. Atvērās durvis, es tur ieraudzīju puisi, viņš skaidri vairs nebija skolnieks, lai gan tumsā bija grūti saskatīt. Šis puisis ļoti nobijās, ieraugot Čerņakovu, tas ir skaidrs. Un viņš iespēra pa durvīm un iegāja iekšā tā, it kā tās būtu viņa paša mājas.

– Un… ko… Liza pat nepretojās? – Deniss bailīgi jautāja, skatīdamies lejup.

"Viņa noteikti… pretojās." Mežā, ceļa nomalē, piebrauca kravas automašīna, kuru Červjakovs nogāza, man likās, ka viņa gribēja skriet, lai…

"… pastāstiet man visu, viņa domāja, ka tur ir pieaugušie…" teica Ļena.

– Jā. Bet viņš piespieda viņu pie zemes un neļāva viņai piecelties. Spēki bija nevienlīdzīgi.

– Lai gan viņš ir tievs, viņš ir ļoti trakulīgs. Vai redzējāt, kā viņš vingroja sauli fiziskajos vingrinājumos? – teica Petja. "Es domāju, ka viņa rokas atdalīsies."

"Oho," sacīja Deivids. "Viņa nevarēja ar viņu tikt galā."

– Nu, kāpēc tu nepalīdzēji meitenei? – sarunā iejaucās Katja. – Godīgi sakot, man arī nepatika šis tavs nelāgs. "Šķiet, ka es viņu pat kaut kur redzēju, un tas ir saistīts ar kaut ko… ne pārāk labu." Es tikai neatceros, kur… Mūsu ciemā īsti huligānu nebija. Vienu, Paška Verhogļadovu, pirms trim gadiem aizveda uz koloniju, viņš bija iesaistīts laupīšanā un pat bija kādas bandas dalībnieks… – viņa sarauca pieri. – Bet es redzēju šo tavu, bet par savu dzīvību…

"Kā jūs viņu varējāt redzēt," Petja uzliesmoja, es jums jau simts reizes teicu, mēs nemaz neesam no šejienes. Jūs paši redzat, kādās drēbēs mēs esam ģērbušies. Un vispārīgi runājot.

"Es arī nekad neesmu redzējis šīs jūsu drēbes." Kāpēc jūs, pilsētnieki, vienmēr izrādāt savas drēbes? Vai nekas vairāk nav? "Katja to teica laipni, bet Petja vērīgi novērsās.

– Nu, es joprojām esmu aizvainots. Tāpēc es saku patiesību.

– Mani nekas neapvaino.

– Un tas, ka tu esi no cita… nu, varbūt no cita. Tikai ko tagad? Pat ja tu esi no šīs… kā viņu sauc… Jaunzēlande… vai tas mums palīdzēs?

Un tā ir taisnība, nodomāja Vitja… par spīti visām zināšanām, kas viņiem šķita piemīt, maz ticams, ka šobrīd kaut kas palīdzētu viņiem izdzīvot.

Deivids pacēla roku, un balsis apklusa.

– Vispār es ilgi sēdēju aizā, tad pēc stundas vai pusotras durvis beidzot atvērās un uz lieveņa iznāca Liza, kam sekoja Červjakovs. Viņš aizdedzināja cigareti un parādīja viņai tualeti pie žoga, un viņa devās uz turieni. Man izdevās paslēpties aiz muguras.

–Vai tu ar viņu runāji? Deniss gandrīz lūdzoši paskatījās uz Deividu.

– Jā. Kad viņa iegāja iekšā, es jautāju, vai Červjakovs viņai ir pieskāries un vai ar viņu viss ir kārtībā. Viņa teica, ka jā, viss ir kārtībā. Tad es teicu, ka varu novērst Červjakovas uzmanību un viņai vajadzēs ieskriet mežā, un tur mēs kopā tiksim līdz mūsu mājai…

Valdīja klusums.

– Un ko viņa atbildēja?

– Viņa teica nē. Atteicās. Viņi saka, ka Červjakovs un tie puiši, starp citu, mājā ir četri, mūs panāks un nogalinās. Bet man likās… – viņš paskatījās uz Denisu, -… likās, ka viņa… vispār ir tāda lieta, ka upurim sāk žēl noziedznieka un tā visa. Apklāj un palīdz viņam. Tas nenozīmē, ka viņa ir viņa pusē… tā vienkārši ir tāda… upuru psiholoģija. Izmisuma brīžos cilvēkiem šķiet, ka, ja viņi atļausies, noziedznieks apžēlos viņus, izturēsies pret viņiem laipnāks vai kaut kas cits. Tas ir tas, ko es domāju, lai tu nesajuktu…” Deivids paskatījās uz Denisu. Viņš nolaida galvu. Viņa briļļu izdzīvojušajā lēcā dejoja sveces liesma, un otrās acs kaktiņā sastinga asara.

"Tas ir labi… vienkārši… es par viņu uztraucos."

Vitja uzlika roku uz drauga pleca.

"Esmu pārliecināts, ka viss izdosies." Viņa būs atpakaļ.

"Bet… viņa man nepateica vissvarīgāko." – Deivids pamāja ar galvu. “Es sēdēju mājas malā, piegāju ļoti tuvu, tieši zem logiem, un dzirdēju viņu sarunu. "Viņi apsprieda…" viņš sastinga, paskatījās uz draugiem un teica, "kā mums uzbrukt un paņemt lietas, kas šiem bandītiem, iespējams, patiktu." Viņa man par to nestāstīja, lai gan varēja mani brīdināt. Tikai mājiens. Varbūt viņa bija šokā un aizmirsa…

Deniss dziļi ievilka elpu.

– Kādas lietas? – Petja atcirta.

– Jā, viss, kas viņiem varētu patikt 1941. gadā. Domā pats. Petkina uztvērējs. Viti kamera. Digitālais pulkstenis. Tie visi viņiem ir neskaitāmi… dārgumi. Var pārdot par milzīgu naudu.

"Kāpēc viņa jums to neteica?" Ļena trīcošā balsī jautāja.

"Es nezinu… pat tad, kad es…" Deivids pēkšņi satvēra sevi, piecēlās no krēsla, paglaudīja kabatas, tad pabāza roku zem džempera un izvilka četrās daļās salocītu, diezgan saburzītu apģērba gabalu. pelēks papīrs. "Es to atradu šķūnī, es nezinu, ko viņi tur darīja, apmēram divdesmit no šīm skrejlapām." Varbūt vajadzēja tās izlīmēt redzamās vietās, bet kāds savu darbu neizdarīja.

Vitja paņēma lapiņu un uzmanīgi atlocīja to. Augšpusē ar lieliem burtiem bija redzams izbalējis uzraksts: "Uzmanību, vēlos." Tālāk zem virsraksta bija teksts: “Gr. tiek meklēts par smagu un sevišķi smagu noziegumu izdarīšanu un aizbēgšanu no nepilngadīgo likumpārkāpēju kolonijas. N. Izskatās 15–16 gadus vecs, bet var izskatīties jaunāks. Viņam ir īss griezums, iegarena, zirgam līdzīga seja, kreisās acs ārpusē ir rēta, kas liek tai izskatīties mazākai par labo. Citu īpašu zīmju nav. Aizturēšanas laikā var pretoties arestam. Viltīgs, gudrs un atjautīgs. Viņam ir zināšanas pseidozinātnēs, ar kurām viņš vicinās un spēj atstāt iespaidu. Viņš var izlikties par debīli vai svētu muļķi, garīgi atpalikušu un ļoti labi zina cilvēku psiholoģiju un vājās vietas. Spēj uz īpašu nežēlību un cinismu. Fiziski ļoti spēcīga. Dzīvesvieta nav zināma."

Vitja skaļi nolasīja tekstu. Pašās beigās viņa balss skaidri nodrebēja. Tad viņa skatiens virzījās lejā, kur atradās ar roku zīmētais noziedznieka portrets. Nepatīkamas, tirpstošas sāpes izplatījās pa vēderu. Červjakovs paskatījās uz viņiem no papīra. Nedaudz savādāks, vēl plānāks, ar īsu brigādes griezumu, nevis gariem hipiju matiem, bet, bez šaubām, tas bija viņš.

"Tagad es atceros, kur es viņu redzēju." Mūsu universālveikalā pirms aptuveni trim gadiem bija tieši tāda pati brošūra. Tāpēc es neatcerējos uzreiz, tas bija sen, tas man pazuda no prāta. Bet tas noteikti ir viņš. Tikai tavi mati tagad ir gari, kā Robinsons Krūzo uz tuksneša salas. Mūsu rajonā neviens tā negriež matus.

"Un te tā staigā huligāni un hipiji," Deniss teica un ātri paskatījās uz Katju.

– Hipijs? Kas tas vēl ir? Es nekad neesmu dzirdējis…

"Šī ir…" Deniss pamāja ar galvu.

"Tas nenotiks tuvākajā laikā…" sacīja Petja.

– Netīri, netīros džinsos, gaiteņos un parkos strinkšķinot ģitāras un dzerot vīnu. Bet tie nav bīstami… tieši otrādi… – Ļena paņēma Denisam nodzeltējušo papīru un palūkojās uz neveiklo portretu, – … atšķirībā no šī. Viņa izlasīja tekstu virs attēla un nodrebēja. – Ko nozīmē “sevišķi smagi noziegumi”?

"Slepkavība," Vitja drūmi atbildēja. – Un vēl kaut kas sliktāks.

– Sliktāk? – Ļena no bailēm satricināja. – Kas var būt sliktāk?

Petja paņēma no viņas lapiņu.

“Kad viņš ieradās mūsu klasē, es uzreiz nodomāju, ka ar viņu kaut kas nav kārtībā. Bet tā direktore viņu iepazīstināja, atceries? Vajag dot man iespēju, es gāju labošanās ceļu, pievilku sevi, grūti apstākļi… Atceros, man pat asaras nobira. Un viņš izskatījās kā piekauts suns. Šīs bikses līdz potītēm, nobružātas kedas basās kājās… atceries, kā meitenes sāka skriet pēc viņa, lai palīdzētu?

“Tas ir tāpēc, ka otrā gada vietā viņi gribēja viņu nekavējoties nosūtīt atpakaļ uz speciālo skolu, no kuras viņš nāca. Tāpēc viņš izlikās par labu zēnu. Viņi aizmirsa, kā viņa balss trīcēja pie tāfeles, kad viņš stāstīja, kāpēc viņš nevar mācīties un ka nežēlīgi spīdzinātie un izķidātie kaķi miskastē aiz skolas ir apmelošana un apmelošana. Kaut gan dzirdēju vidusskolēnus tualetē čukstam, ka neko tādu viņi vēl nav redzējuši. Taču neviens neuzdrošinājās to pateikt direktoram. Šķita, ka viens no viņiem to visu pat nejauši bija redzējis. Puiši teica, ka šis… nu… tavs draugs, par kuru tu iestājies… viņš to visu redzēja,” Deivids paraustīja plecus.

Vitja kļuva auksta.

"Tāpēc viņi viņu piekāva! – viņš domāja. "Lai, nedod Dievs, viņš neiet un nestāsta visu tēvam vai direktoram… tad viss sanāks…"

– Varbūt… viņš redzēja ko citu… bez kaķiem…

Gandrīz visa skola pagājušajā gadā runāja par nežēlīgi spīdzinātajiem dzīvniekiem, kurus sētniece atrada skolas atkritumos. Ieradās policija, un pat pieredzējuši policisti pamāja ar galvu. Taču vainīgo atrast neizdevās, un tad apkārtnē sākās pavisam biedējoši notikumi un kaķi kaut kā tika aizmirsti.

"Varbūt tas ir tikai pusaudzis, kurš izskatās kā viņš?" – Ļena pamāja ar galvu. – Ir sakritības, pat dvīņi tiek atrasti dažādās planētas pusēs…

"Tas ir viņš," Katja stingri atbildēja. "Redziet, šķiet, ka kreisā acs ir nedaudz aizvērta, un tur ir neliela rēta," viņa norādīja uz portretu. "Tavai ir tieši tāda pati acs, šķiet, ka tā ir melna."

"Tieši tā," Petja noelsās. "Es nepamanīju uzreiz." Viņš lielījās, ka kautiņā guvis ievainojumus. Bet mēs visi zinājām, ka viņu sakodis tas kaķis no miskastes. Atstāja zīmi.

Pagrabā valdīja klusums.

– Kā tas var būt? – Vitja jautāja pirmā.

"Bet mēs esam šeit…" Deivids viņam atbildēja. – Tātad joprojām var.

"Ja viss, ko teicāt, ir patiesība, mēs nevaram šeit palikt." Viņi var ierasties šovakar,” sacīja Katja.

– Un kādi būs priekšlikumi? "Petija šaubīgi paskatījās uz lūkas vāku, kas viņus nošķīra no ārpasaules.

– Ir maz variantu. Precīzāk, tikai viens. Mēs braucam uz Maskavu.

13. nodaļa

1984 gads

"Vecāki uzbrūk skolai, vismaz piecpadsmit cilvēki uzlauzuši vārtus, iekļuvuši iekšā un mēģina noskaidrot, kāpēc viņu bērni vēl nav atgriezušies mājās," bezkrāsainā balsī čaukstēja melnās Volgas vadītājs. "Viņi izsauca policiju, bet mēs paši varam tikt galā." Bet ar vecākiem… diez vai.

Belovs paskatījās uz šoferi tā, it kā viņš būtu uzslidinājis viņam odzi uz sēdekļa.

– Ko tu ar to domā?

“Neko nedodu mājienu, bet šobrīd operācijā ir iesaistīts stingri ierobežots cilvēku loks. Jūs esat viņu vidū un šobrīd esat vistuvākais. Turklāt jums ir pilnīga informācija.

"Ak," Belovs nodomāja. "Vismaz tu varētu beigt man svilpt par to, ka esmu resna…"

"Tāpēc operatīvais štābs nolēma jūs nosūtīt uz skolu, lai atrisinātu situāciju." Vecāki ir jānomierina un jāsūta mājās.

Ivans Belovs juta, ja ne liesmu, tad vismaz pieklājīgu sašutuma uguni, kas uzliesmoja viņa dvēseles dziļumos.

– Nomierinies? Un ko, tavuprāt, es viņiem teikšu? – Viņš pamāja ar galvu, kad melnā Volga, čīkstot ar pavisam jaunām riepām, aizbrauca no lietoto preču veikala, kuras direktors Belovs intervēja.

Man galvā pazibēja "magnetofons…". – Kā viņu atrast?

– Ko tu teici? – jautāja šoferis, lūkodamies pamestajā ieliņā, ko klāj miglas lietus.

– Es neko neteicu. Jautāju, kas, pēc operatīvā štāba ieskatiem, man būtu jāsaka saviem vecākiem? Vai bērni kavējas? Vai autobuss ir salūzis? Vai arī viņiem spēle tik ļoti patika, ka viņi nolēma palikt vēl pāris dienas? – Belovs ļaunā tonī jautāja.

– Jūs esat pieredzējis operatīvais darbinieks. Citādi tevis te nebūtu. Tagad ir sarežģīta situācija, kurā galvenais ir novērst paniku. Vadība pilnībā paļaujas uz tevi, Ivan Aleksejevič. Lieta…” šoferis strauji pagrieza stūri, lai apbrauktu ceļu strādnieku izrakto bedri, “… valstiski svarīgs jautājums,” viņš cieši saspiestām lūpām pabeidza. – Es ceru, ka tu mani saproti.

Belovs cieši sakoda zobus.

"Viņi nolēma to slēpt līdz pēdējam…" viņš domāja. “Nu…” Viņš vēlreiz pārdomāja videoierakstu, ko bija sev nosūtījis no Galvenā pasta nodaļas. Agri vai vēlu viņi pie viņas nonāks. Ja vien viņi, protams, aizmirst haosā un nenotiek kaut kas ārkārtējs. Piemēram, skolēni joprojām tiks atrasti, kam Belovs personīgi ar katru sekundi ticēja arvien retāk, un lieta tiks slēgta un, protams, stingri klasificēta.

Taču kā cilvēks, kurš ilgus gadus bija nostrādājis varas iestādēs, viņš lieliski saprata, ka ir jānomierina viņa vecāki. Pretējā gadījumā panika kā sniega bumba, kā trotila lādiņš izplatīsies ātrāk par gaismu visā galvaspilsētā un, ja netiks veikti pasākumi, tad visā Savienībā. Tas ir trīs vai četru dienu jautājums. Protams, daudzi PSRS ienaidnieki izmantos šādu notikumu, lai sāpīgāk injicētu valsti, līdz nepazīšanai sagrozot notikuma būtību – tas ir, pirmkārt, un, otrkārt, un vēl svarīgāk, mēģināt atrast patiesie iemesli lielas skolēnu grupas pazušanai burtiski galvaspilsētā. Zinātniskie eksperimenti, ko veica padomju vara? Sprādziens? Nedod Dievs, ķīlnieku sagrābšana? Versijas sāks vairoties, viena otra skaistāka un bīstamāka. Nekādā gadījumā nevarēja pieļaut, ka tas notiek.

– Man būs vajadzīga tieša līnija ar militāro vienību, pavēlniecību un operatīvo štābu. Kamēr runāju ar vecākiem, lai viņi steidzami noorganizē vairākus skolniekus, kuri bez panikas stingri un skaidri pateiks, ka ar viņiem viss kārtībā, ir pabaroti, padzirdīti un paši lūguši spēli pagarināt, un šobrīd viņi izmēģinās karavīra dzīvi jaunajās kazarmās. Vienības vadība viņus sagaidīja pusceļā. Ģenerālim Artemjevam personīgi būs jāpastāsta vienam no vecākiem, ka viņš izņēmuma kārtā licis Zarnicu pagarināt līdz rītam. Pilsētas Sabiedrības izglītības departaments piekrita un pasākuma nozīmīguma dēļ pirmdienu noteica par brīvdienu spēlē iesaistītajiem skolēniem, oficiāli atbrīvojot viņus no nodarbībām.

Šoferis pagriezās uz skolu, paskatījās uz Belovu un klusi pamāja.

– Tiks darīts.

Belovs tumsā pamanīja, kā uz skolas pusi soļo cilvēki – pa vienam, divi – un uz centrālās ieejas kāpnēm drūzmējās kādi piecpadsmit cilvēki, kurus apgaismoja vāja spuldzīte. Ieraugot šo attēlu, viņš sajuta, ka viņa vēdera bedrē iegrimst. Viņš bija pieradis saskarties ar noziedzniekiem, atkārtotiem likumpārkāpējiem, zagļiem un huligāniem, bet… pārliecināt vecāku pūli, kuri nebija ne dzīvi, ne miruši no bailēm par saviem bērniem – šī bija pirmā reize.

Pie skolas vārtiem Volga strauji bremzēja.

– Vai tu vari tikt galā? – komitejas loceklis sausi jautāja.

Belovs neatbildēja un pamāja radiotelefona virzienā.

– Galvenais, lai tu tiktu galā. Un mēģiniet to izdarīt ātri. Es nevarēšu tos ilgi turēt.

Belovs paglaudīja kabatu, cigarešu paciņa bija vietā. Neskatoties uz to, ka viņš negrasījās tikties ar bīstamiem noziedzniekiem, viņš bija manāmi nervozs. Ar diviem pirkstiem izmakšķerējis cigareti, viņš to iebāza mutes kaktiņā un atvēra mašīnas durvis.

Neskatoties uz to, ka viņš šeit bija bijis tikai pirms dažām stundām, viņam bija dīvaina un ne pārāk patīkama sajūta, ka kopš tā laika ir pagājuši daudzi jo daudzi gadi. Belovs steidzās aizdedzināt cigareti. Ieelpojis rūgtos dūmus, vīrietis pakāpās uz priekšu un atklāja, ka vārti, kas iepriekš bija aizvērti, tagad ir plaši atvērti, un slēdzene karājas uz salauztas važas.

Kad viņš viņu panāca, viņai pretī metās vīrietis pelēkā lietusmētelī un tikpat neaprakstāmā vāciņā. Belovam bija laiks aizdomāties, ka ar vienu cilvēku mazāk būtu vieglāk sarunāties un aizbēgt, kad divus metrus vēlāk skābena dzintara pēda lika viņam apgriezties, bet vīrietis paguva ielīst krūmos un paslēpties tumsā.

Kad Belovs tuvojās, viņš dzirdēja satrauktas, skaļas balsis.

– Kur ir policija? Jūs teicāt, ka esat sasniedzis dežurantu!

– Jā, es piezvanīju, viņi aizgāja.

– Tātad, kur viņi ir? Pusstunda jau pagājusi!

– Droši vien… viņi ir ceļā.

– Piezvani vēlreiz!

Cita, vēl nervozāka sievietes balss gandrīz kliedza:

– Kāpēc joprojām nav režisora? Kā krāsot sienas, viņa ir tur, vecāki, palīdziet! Un lietas sāka nedaudz smaržot…

– Es neko nejutu! Esmu pārliecināts, ka viss ir kārtībā, nespiediet to!

– Neaizver manu muti!

– Es uz tevi nemaz neskatos!

Belovs nodzēsa savu cigareti atkritumu tvertnē un iegāja iekšā.

Kad viņš atradās zālē, pēkšņi iestājās klusums, it kā visi šie pieaugušie, kas stāvēja mazās grupās gar sienām, acumirklī saprastu, kas viņš ir un kāpēc viņš ieradās, lai gan pēc izskata viņu gandrīz nevarēja atšķirt no pašiem vecākiem. .

"Ja vien komitejas loceklim būtu laiks visu izdarīt," viņš domāja, cenšoties nomierināt sirdspukstus. "Jā, un jums ir jāatmet smēķēšana…"

"Sveiki, kolēģi vecāki," Belovs sacīja nedaudz aizsmakušā balsī. Viņš iztaisnojās, paskatījās pa plašo zāli, uzgāja sienas avīzi ar zvaigznīti, kuru apskatīja resns vīrs īsā smieklīgā mētelī, un pagriezās pret reģistratūru. No turienes it kā pēc pavēles sāka nākt ārā cilvēki – vēl kabinetā kaut ko runāja, bet, ieraugot zāles vidū stāvam vīrieti ar militāro gultni, uzreiz apklusa. Viņu aizkaitinātās un satrauktās sejas sastinga, izstiepās un kļuva kā vaska maskas. Viņš nogaidīja, līdz kustība apstājās un satrauktās balsis apklusa, un atkal runāja: "Es lūdzu brīdini uzmanību." Man jums ir svarīga ziņa saistībā ar skolēniem, kas piedalās Zarnitsā.

14. nodaļa

1941 gads

Šarovs klīda uz priekšu kā sapnī. Viņš ar grūtībām šķērsoja Boļšaju Čerkizovskaju – uz austrumiem aizejošo cilvēku plūsma šķita bezgalīga. Cilvēku jūra šūpojās, uztraucās, trīcēja un drūmi virzījās uz priekšu. Ik pa laikam atsevišķas personas vai cilvēku grupas no viņa atrāvās, noguruši apstājās ceļa malā, apsēdās tieši uz zemes vai uz bagāžas, milzīgām ķīpām un piesietām kastēm, ķīpām un somām, ja tādas bija, un ar tukšiem skatieniem vēroja pūli, kuram ik pa brīdim garām aizskrēja kā kamieļiem piekrautas mašīnas. Pūlis trokšņaini nopūtās, atskanēja dusmīgi izsaucieni, dažbrīd kāda nūja sasniedza dzelzs korpusu, bet mašīna, sasprindzinoši pūzdamās no izplūdes caurules, metās garām, un pēc tam metās noguruši lāsti.

Šarovs uzkāpa kādam uz kājas, tad viņi uzkāpa viņam virsū, pagrūda un viņš nokļuva otrā pusē. No pilsētas te nebija ne smakas, zemē iegremdētas tumšas būdas bija saspiestas kopā – apkārtne kļuva sveša un neatpazīstama, lai gan viņš ļoti centās noķert pazīstamās aprises apkārtējā telpā.

“Pervomaiskaja, 9,” viņš atcerējās uzrunu, ko viņam bija iedevis treneris, un uzreiz saprata, ka dodas otrā virzienā. Bija jādodas atpakaļ un kopā ar pūli jāsasniedz Shchelkovskoje šoseja, tad jāgriežas pa labi un jāskatās tur.

Šarovs gandrīz nepiespieda sevi apgriezties. Nogurums, bada sajūta un sava veida nolemtība pēkšņi pārņēma viņu uzreiz, un viss notiekošais sāka šķist šausmīgs sapnis svarīgas sacīkstes priekšvakarā – tas ar viņu bija noticis agrāk, viņš tos reti atcerējās. sapņus, no rīta piedzīvojot tikai milzīgu atvieglojumu, ka viss izrādījās mirāža .

Un tagad, skatoties uz drūmo cilvēku upi no piecdesmit metru attāluma, viņš pastiepa roku līdz augšstilbam, spēcīgi satvēra sevi, tad atkal un atkal – viņa nosalusi kāja gandrīz nejuta sāpes, un viņš gandrīz priecājās, ka tas notika pēc tam. viss bija sapnis, un spēcīgi iekoda viņam mēlē, lai pārliecinātos.

Smadzenēs iedūrās asas sāpes, acīs sariesās asaras. Viņš dubultojās un viņa galva sāka griezties. Jaunās Adidas kedas ir kļuvušas netīri melnā krāsā, un tagad ir maz ticams, ka kāds šeit varētu būt pārsteigts.

– Onkul, vai tev viss kārtībā? – kāds uzmanīgi pieskārās viņa rokai.

Šarovs ar grūtībām iztaisnojās. Viņam blakus stāvēja apmēram desmit gadus vecs zēns, nedaudz jaunāks par saviem skolniekiem. Viņš bija ģērbies nobružātā mētelī un netīrā cepurē, kas bija šķībā. Seja bija notraipīta ar sodrējiem, un tikai dzidri zilās acis izskatījās ar zinātkāri un piesardzību.

"Jā…" Šarovs aizsmacis teica. "Gandrīz… es vēlos iedzert…" izkaltusī mēle tik tikko spēja kustēties. Manā galvā peldēja toksiska migla. Viņš saprata, ka viņam ir grūti skaidri domāt.

Zēns pagriezās pret pūli.

–Tu ej viņiem līdzi? Vai tu bēg?

Šarovs pamāja ar galvu.

– Nē, es… no stadiona…

– Staļins? – zēns bija pārsteigts.

– Viņai.

– Ko tu tur darīji? Tur neviena nav… Ak… – viņš atjēdzās. – Es tūlīt paņemšu ūdeni…

Puisis ar galvu aizrāvās aiz zema žoga, apbrauca apkārt sagruvušai mājiņai un pazuda sausajā biezoknī.

Šarovs domāja, ka viņš vienkārši aizbēdzis, bet pēc aptuveni trim minūtēm viņš dzirdēja netīrumu šļakstīšanu un zēns atkal parādījās. Viņš rokās turēja alumīnija kannu.

– Šeit… tikai nedaudz… ļoti auksti, no akas. "Es nepamodināju savu māti, viņa tikko bija atnākusi no maiņas," viņš vainīgi sacīja. – Viņš taisa patronas padomju armijai. Es darītu tāpat, bet viņi mani neņems. Viņi teica, ka viņš joprojām ir mazs.

Šarovs iedzēra garu malku. Ūdens bija plaucoši auksts. Viņa vaigu kauli savilkās, un pakausī pulsēja sāpju uzplaiksnījumi.

– Nekas… tev vēl ir laiks…

"Jā, kad man būs laiks… karš beigsies kādā no šīm dienām…" zēns paraustīja plecus. – Paklausieties, kā mūsu zenītmetēji viņiem sit! – Viņš pagriezās un norādīja uz attāliem zibšņiem, kas mirgo kaut kur pie apvāršņa.

Šarovs pamāja ar galvu.

– Ā… nu jā… viņi sit… bet tomēr, nesteidzies.

– Ko jūs darījāt stadionā?

Šarovs uzskatīja, ka gulēšana viņa vietā bija bezjēdzīga, un turklāt zēns acīmredzami neradīja nekādus draudus.

– Es trenējos.

Zēna uzacis pacēlās uz augšu.

– Tā ir patiesība? Vai tu esi sportists?

Šarovs pamāja.

– Jā, vieglatlētika. Skrienu vidējās distances. Pieci, desmit tūkstoši metru.

Zēns apbrīnots skatījās viņā.

– Kāds ir tavs uzvārds? Es… pastāstīšu saviem draugiem… ko satiku…

– Andrejs… Andrejs Emeļjanovs… – Šarovs, nosaucot šo uzvārdu, nedaudz samulsa, taču, izmēģinājis to “uz mēles”, viņam likās, ka kopumā tas izklausās diezgan labi.

“Andrejs Emeljanovs…” sarunu biedrs aizrautīgi izrunāja savu vārdu. – Es… domāju… es par tevi dzirdēju pa radio! Viņi runāja par slaveniem skrējējiem no PSRS! Tas nevar būt, tas tiešām esi tu,” puiša acis drudžaini mirdzēja.

"Jā," sacīja Šarovs. – Tas tiešām esmu es.

Viņš pēkšņi sajuta, ka runā patiesību un nemelo. Viņš patiesībā bija šis cilvēks, kuru viņš vispār nepazina – Andrejs Emeļjanovs.

– Un tu… vai tu varētu… parakstīties par mani… es ātri… tūlīt! – Aizmirsis par skārdeni, zēns pazuda tik ātri, ka Šarovam nebija laika pateikt ne vārda.

Saldējot pie pieticīgas vienstāvu mājas, viņš domāja, ka, iespējams, atstājot pēdas, viņš to dara velti, taču galu galā viņam bija jāatlīdzina šim zēnam par viņa laipnību.

Viņš parādījās vēl ātrāk nekā pagājušajā reizē. Rokās viņam bija studentu klade ar zilu vāku un zīmuli.

– Šeit! – puisis izpļāpājās, aizelpas. – Uzraksti to tepat, pirmajā lapā!

Šarovs samulsa. Viņš vairāk nekā vienu reizi sniedza autogrāfus, taču nekad tādos apstākļos. Viņš nezināja, ko rakstīt.

– Kāds ir tavs vārds? – viņš lēnām jautāja puisim.

Viņš atskatījās uz savu māju un, pienācis tuvāk, sacīja, it kā baidītos, ka viņu sadzirdēs, lai gan pūļa rēkoņa apslāpēja visas skaņas.

– Nikolajs. Stepanovičs pēc tēva vārdiem. Un mans uzvārds ir Permjakovs. Mamma pirms kara strādāja pastā, palīdzēju viņai nogādāt vēstules, un tagad viņa fabrikā taisa patronas… Es jau teicu. Un es piegādāju pastu. Nav neviena cita. Visi devās uz fronti. Tātad… ja vēlies kādam nosūtīt vēstuli… es varu… – viņš apklusa, lielām acīm skatīdamies uz Šarovu.

"Nosūtiet vēstuli…" Šarovs automātiski atkārtoja… Viņa galvā kaut kas sakustējās, kaut kas tāls, neskaidri pazīstams, bet tik neskaidrs, ka viņam nebija laika aptvert šo attēlu.

Viņš uzmanīgi paskatījās uz zēnu, tad atvēra piezīmju grāmatiņu un pirmajā lappusē ierakstīja:

“Dārgajam Nikolajam no Andreja Emeļjanova ar laba vēlējumiem. Mācies labi, sporto un rūpējies par saviem vecākiem.” Padomājis, piebildu nedaudz zemāk: “Sitiet fašistu rāpuli. 15.10.1941." Un zemāk viņš nolika slaucītu parakstu.

– Oho! – zēns izsprāga. "Pats Andrejs Emeļjanovs…" viņš paņēma piezīmju grāmatiņu kā visdārgāko dārgumu pasaulē un piespieda to pie krūtīm.

Šarovs pasniedza viņam kannu.

– Turies. Liels tev paldies.

Puisis paņēma kannu, bet neatbildēja, ieplestām acīm skatīdamies uz Šarovu.

"Vai esat pārliecināts, ka nevēlaties kādam nosūtīt vēstuli?" – viņš atkārtoja tādā tonī, ka Šarovam pakauša mati sacēlās.

– Nāc… Es padomāšu par to, kurš, un, ja izlemšu, es tevi atradīšu un tu man palīdzēsi.

Zēns pamāja ar galvu un ar visu nopietnību atbildēja:

– Šī ir māja, ieeja ir no pagalma. Jautājiet pastniekam Nikolajam Stepanovičam.

Šarovs pasmaidīja.

– Piekritu.

Zēns pagriezās un, joprojām turot piezīmju grāmatiņu pie krūtīm, devās uz māju. Šarovs viņu pieskatīja.

Kam viņš tagad varētu nosūtīt vēstuli? Viņa vectēvs cīnījās jau no pirmās dienas, bet Šarovs nezināja ne militāro vienību, ne citas nepieciešamās detaļas. Un kā abonēt? "Tavs mazdēls, Iļja?"

Viņš paraustīja plecus. Dīvains priekšlikums nosūtīt vēstuli nodarbināja visas viņa domas, un viņš nepamanīja, kā drūmais pūlis viņu uzņēma un vilka uz priekšu, Ščelkovskas šosejas virzienā.

Pagriezienā uz Pervomaiskaju Šarovs ar grūtībām, gandrīz pakrītot zem kalsnas govs, kas gāja uz priekšu, neizceļot ceļu, izkļuva no pūļa. Viņas acis bija blāvas un vienaldzīgas. Vecā sieviete, kura turēja pavadu, ar tievu zariņu iesita Šarovam.

– Kur tu ej pāri, vai neredzi, Maška, iespēri viņam!

Bet Maška pat nepagrieza ausi. Pakārusi galvu, viņa gāja garām, apsmidzinot Šarovu ar nāvīgi noguruša dzīvnieka smaku. Viņas novājējušais, kaulainais ķermenis, kas kustējās uz plānām locītavām, uzkrītoši atšķīrās no tā, ko viņš vakar redzēja raidījumā “Laiks”, kur tika demonstrēti kopti dzīvnieki no sovhoza “Spīdošais ceļš”, kas kļuva par konkursa uzvarētāju. sociālistiskā konkurence.

Šarovs saburzīja seju, saspieda trenera dzīvokļa atslēgu dūrē un kādā brīdī juta, ka, ja tagad neapgulsies, tad iekritīs taisni netīrumos un neviens, pilnīgi neviens nepievērsīs uzmanību. viņam.

Pa kreisi viņš ieraudzīja gandrīz nemanāmu joslu, kas atzarojas no Ščelkovskas šosejas. Augstās papeles, kas to ierāmēja, čaukstēja ar nokaltušām lapām, nometot dzeltenas lapas uz melnā gruntskrāsas.

Kāds viņu atkal pagrūda, bet tagad viņam bija vienalga, viņš pat nepagriezās, lai paskatītos un pakāpās uz priekšu. Kaut kur te sākās Maijs, bet to bija pilnīgi neiespējami saprast. Pa labi no zemes ceļa, aiz betona žoga, no turienes bija tumšas noliktavu ēkas, ik pa laikam pa kreisi bija dzirdama izbiedētu suņu rejas, līkumoja taciņa – vai nu pazuda, tad atkal parādījās; un Šarovs, šūpojoties, devās gar to. Izšķīdis vēja troksnī, blāvā, nepārtrauktā dārdoņa aiz muguras pamazām pazuda.

Viņš gāja garām pilnīgi noplukušām būdām, iegrima zemē līdz pašiem logiem. Aiz tiem bija redzama mūra ēka – tas izrādījās veikals. Protams, tas bija slēgts. Pāri durvīm karājās eņģes dzelzs aizbīdnis ar milzīgu šķūņa slēdzeni.

Pie veikala karājās divi puiši cepurēs, viens bija īsāks un resns, otrs vidēja auguma – bet tumsā nevarēja precīzi saprast, kas viņi ir.

Viņš nedaudz manāmi palielināja ātrumu, bet, sasniedzot veikalu, apstājās. Skatoties uz zīmi, Šarovs lēnām iebāza roku iekšējā kabatā.

– Ei, onkul, ko tu te meklē? Pazudis, varbūt?

"Jā," atbildēja Šarovs. – Es meklēju savu treneri.

– Treneris? – teica īsais. – Nez… kas tas par treneri… Mums te nav treneru…

– Vai tā ir Pervomaiskaja iela?

“Nu… lūk…” puiši lēnām, neizņemot rokas no kabatām, virzījās uz viņu.

– Šeit dzīvo mans treneris… Man jāiet ciemos…

"Treneri, jūs sakāt…" Šarovs neredzēja viņu sejas, bet saprata, ka viņu nodomi bija slikti. – Vai varbūt mēs…

"Viņa seja ir apdegusi… viscaur."

– Slīpi… pagaidi…

Puiši pēkšņi sastinga, it kā būtu atsituši pret neredzamu sienu. Viens paskatījās uz otru, un viņu acīs pazibēja bailes.

– Tas ir tas vecais vīrs… ķēms, atceries viņu? Viņi saka, ka viņš…” otrs puisis čukstēja īsajam un satvēra viņu aiz piedurknes. Viņi sāka lēnām atkāpties veikala ēnā un garākais pēkšņi sāka krustoties – nerimstoši un nevietā. – Cilvēk, tu mums neko ļaunu nenodarīji, nemeklē viņu, par viņu klīst sliktas baumas, viņš iesaistījās nepareizajos cilvēkos. Sapratu? Labāk aizej… kamēr vēl esi dzīvs.

Šarovs pamāja.

– Un paldies par to.

Puiši pazuda veikala ēnā. No aiz mākoņiem pēkšņi parādījās pilnmēness un kļuva gaišs. Zilganā dūmaka, kas sastingusi starp papelēm, kvēloja ar kaut kādu dīvainu citpasaules spīdumu. Pat nepārtrauktais vējš, kas urbās līdz pašiem kauliem, norima. Šarovs apgriezās ap savu asi. Šķita, ka iela sastingusi, sastingusi apmulsumā. No Ščelkovskas šosejas nebija dzirdama ne skaņa, suņi apklusa, un sirēnas rietumos apklusa. Viņš dzirdēja tikai savas sirds pukstēšanu un neko citu. Viņa sejā nosēdās bezsvara, mikroskopiskas lietus lāses. Šarovs atdzīvojās, un apsēstība pazuda. Mēness pazuda, vējš sita man mugurā, un kaut kur pagalma dziļumos skumji gaudoja suns. Viņš nodrebēja.

Tālumā parādījās trīsstāvu ēkas.

Šarovs ātri atrada māju numur devītais, atvēra koka durvis un iegāja iekšā. Māja likās tukša un pamesta.

Septītais dzīvoklis atradās trešajā stāvā. Viņš uzkāpa pa čīkstošajām kāpnēm, izņēma atslēgu un ievietoja to atslēgas caurumā.

Slēdzene viegli pagriezās, durvis atvērās un ielaida viņu iekšā.

Dzīvoklis bija tumšs. Cik sekundes viņš stāvēja, klausīdamies savas sirds pukstos? Kādā brīdī viņam šķita, ka dzīvoklī ir kāds, kāds slēpjas biezajā tumsā, un viņš tik tikko piespiedās nostāties uz vietas un nesteigties lejā pa kāpnēm.

Visticamāk, tās bija vecas grīdas. Vai arī kaut kas cits, ar ko pussagruvušās ēkas parasti biedē jaunos iemītniekus.

Mehāniski viņš pastiepa roku, lai atrastu slēdzi, bet tad atcerējās, ka nevar ieslēgt gaismu, un atrāva roku.

Pēc dažām minūtēm acis sāka saskatīt neskaidrās objektu kontūras.

Viņš iegāja virtuvē, atcerēdamies, ka pirmajā stāvā dzīvo vientuļa veca sieviete, un centās iet pēc iespējas klusāk. Uz galda viņš atrada sērkociņus un sveci lielā bronzas svečturī ziedoša zieda formā.

Iesitis sērkociņu, Šarovs aizdedza sveci un paskatījās apkārt. Parasta vecpuišu virtuve, nekas īpašs. Sienas skapis, pusdienu galds ar degošu sveci, izlietne, virs tā paklājiņš un vairāki šķīvji. Viņš ieraudzīja maizes kasti, un viņa roka automātiski pastiepa to pretī. Viņš pakratīja galvu, pārmetot sev savu vājumu, bet viņš nevarēja atturēties.

Ar vieglu kustību viņš pacēla vāku. Iekšā bija neliels melnās maizes ķieģelis. Vesels. Šarovs pieskārās tai ar pirkstiem. Smarža no maizes kastes sasniedza viņa nāsis, viņš satvēra maizi un sāka mantkārīgi kost, grauzdams novecojušo mīkstumu un pieskaroties tai ar degunu, ieelpojot neticami garšīgo smaržu, it kā baidoties, ka gabalu atņems. Piepildījis muti, viņš ieraudzīja krēslu un smagi nogrima, trīcošām rokām turot ķieģeli tieši acu priekšā.

"Labi, ka mani tagad neviens neredz," viņš nodomāja, rūpīgi sakošļādams neķītro, bet pārsteidzoši garšīgo drupatu. Brīdi vēlāk Šarovs pēkšņi atcerējās par bērniem un jutās neciešami kauns. Viņš lēnām nolika maizi uz galda. Viņš noplūka vēl vienu gabalu un sacīja pie sevis:

– Visu. Neaiztiec to vairs.

Viņš paņēma svečturi, ar grūtībām piecēlās kājās – kājas sāpēja it kā pēc nopietna treniņa – un iegāja istabā, kuras visas sienas bija izkārtas ar sertifikātiem un balvām. Īpašā plauktā bija vimpeļi un piemiņas zīmes skrējēju veidā dažādās pozās, un blakus karājās liela melnbalta fotogrāfija rāmī. Tā, kur viņš un Aleksandrs Andrejevičs stāv pie arkas zem uzraksta “I. Staļina vārdā nosauktais stadions”. Šarovs ir ģērbies melnos sporta šortos un baltā T-kreklā ar Dinamo emblēmu. Viņa rokās ir limonādes pudele un tā pati rokassomiņa. Ar naudu. Treneris stāv netālu. Joprojām dzīvs, smaidīgs, lai gan acīs bija satraukums vai… pat bailes. Šarovs, protams, toreiz to neredzēja. Un es to nejutu. Un kā… ja viņš neko neatceras…

Šarovs ilgi raudzījās viņa sejā, cenzdamies atdzīvināt tos mirkļus savā atmiņā, ja tādi vispār pastāvēja, taču šoreiz nekāds ieskats neiznāca, lai gan kaut kur viņa dziļumos virmoja neskaidras, neskaidras sajūtas.

Nenovēršot skatienu no portreta, viņš piegāja pie rakstāmgalda, uzlika uz tā svečturi un, atbīdījis krēslu, apsēdās. Tad viņš it kā aizmirstībā izvilka augšējo galda atvilktni un izklaidīgi ieskatījās iekšā. Tur bija pildspalvas, zīmuļi, makšķerauklas rullītis, nazis un asināmais, transportieri, liels kompass, vairākas piezīmju grāmatiņas un maza klade ar melnu ādas vāku.

Šarovs paņēma to rokās un šķirstīja lapas. Tā bija adrešu grāmata, tur bija viņam nepazīstamu cilvēku vārdi, uzvārdi un tālruņu numuri: kāda Lidočka N., viņas vārds bija vairākas reizes apvilkts pirmajā lapā un blakus bija sirsniņa Fjodors Stepanovičs Ščurko (par miltiem). ), Semeņihins (Dinamo), drēbnieks Ārons Feldmans, zobi Jakovs Moisejevičs – visi ar telefoniem, acīmredzot tie bija vissvarīgākie cilvēki, pārējie gāja alfabēta secībā un nez kāpēc Šarovs automātiski apstājās pie burta “E”.

Pazīstamais vārds un uzvārds “Andrejs Emeljanovs” izcēlās lieliskā izolācijā. Pie vārda nebija telefona numura, bet… viņš aizturēja elpu, bija adrese.

Un, ja ticēt tam, kas bija rakstīts piezīmju grāmatiņā, viņš dzīvoja burtiski blakus mājā. Pāri ceļam.

Šarovs lēnām piecēlās, piegāja pie loga ar skatu uz brauktuvi, pagrūda malā smago aptumšojošo audumu par milimetru un paskatījās uz ielu.

Tieši tāda pati trīsstāvu māja divpadsmitajā numur stāvēja mazliet tālāk no ielas. Viņa sirds pukstēja tik ātri, ka viņš gandrīz kliedza.

Šīs bija viņa mājas.

Šarovs attālinājās no loga un apsēdās uz dīvāna. Manā galvā vārījās haotiskas domas, nedodot mieru. Kāpēc treneris viņam iedeva dzīvokļa atslēgu, ja viņš zināja, ka savējais ir ļoti tuvu? Viņš pieminēja kādu personu… ne tikai viņu, bet arī šos puišus pie veikala… varbūt tajā dzīvoklī nav droši. Vai arī treneris saprata, ka Šarovam, tas ir… Emeļjanovam, daudz svarīgāks būtu kāds maizes gabals, kas acīmredzot nebūtu atrodams sen pamestā mājā…

Nopūties, Šarovs apgūlās uz dīvāna, pārvelkot sev siltu adīto segu. Man griezās galva, zem aizvērtajiem plakstiņiem zibēja govis un vecenes, skrējēji un treneri, neredzamais stadions eksplodēja no aplausiem un gavilēm. Tad pēkšņi kļuva kluss un šajā svinīgajā klusumā atskanēja starta pistoles šāviens.

Viņš paskatījās uz taciņu sev priekšā, atgrūda no starta līnijas un metās uz priekšu.

15. nodaļa

1941 gads

"Tas ir divdesmit septiņas jūdzes līdz Maskavai no manas Sosnovkas," Katja iztaisnoja savus izspūrušos matus un paskatījās apkārt uz skolēniem, kas viņu apņēma no abām pusēm. "Tātad tas ir apmēram piecpadsmit verstes no šejienes, ja vārna lido." Bet… mēs nevaram iet taisni, ceļš ir bloķēts. Deivids,” viņa paskatījās uz kalsnu sarkano zēnu, kurš, šķiet, joprojām nebija iesildījies. – Vai esat redzējuši pastu? Cik tur bija?

"Es redzēju vienu – ap ceļa līkumu, bet, tiklīdz Červjakovs viņu pamanīja, viņi nekavējoties iegriezās mežā – sāka skriet, cik ātri vien varēja."

– Tāpēc… mums būs jāiet pa takām, izrādīsies… divreiz tālāk. Ceļš nav drošs.

– Apmēram trīsdesmit jūdzes… cik kilometru tas ir? – Petja šaubīgi jautāja.

"Gandrīz tas pats, nedaudz vairāk," Ļena atbildēja, un Katja pamāja ar galvu.

"Kas tas ir… tu tiešām esi brīnišķīgs… Es nekad savā dzīvē neesmu redzējis nevienu, kurš nezinātu, kas ir jūdze." Pilsētas…

"Mēs visi zinām," Vitja viņu pārtrauca. "Bet mēs noteikti nebrauksim trīsdesmit jūdzes." Pat ja kāds saka, ka beigās mūs gaidīs pudele Fantas un kilograms banānu. Īpaši ņemot vērā to, ka mēs neesam atpūtušies.

– Pudele ko? Kā tu teici? – Katjas sejā sastinga jautājuma zīme. – Lai gan… es reiz redzēju banānus, kad braucu uz pilsētu… tomēr tie bija dārgi un… tādi zaļi…

– Tas ir tāpēc, ka jums tie jānovieto tumšā vietā! – Petja svarīgi atbildēja. – Un tad tie nogatavosies. Un “Fanta”… šī limonāde ir tik putojoša…

"Ja mēs tagad gulēsim… mēs diez vai varēsim piecelties," Deniss viņu pārtrauca. – Esmu tik pārliecināts.

– Varbūt mums vajadzētu riskēt, ejot pa ceļu? – Ļena jautāja. – Tomēr piecpadsmit… pat ja tie ir pieci kilometri stundā, tas ir trīs stundas. Jūs varat to izturēt. Bet trīsdesmit – noteikti nē,” viņa šaubīgi skatījās uz draugu nogurušajām sejām.

– Un kaste… tas ir, šī šifrēšanas iekārta, ko mēs nosvilpām no Fritz… kā mēs to nēsāsim? – Vitja iesprausta. – Viņa ir tik… smaga…

"Mēs viņu nenesīsim," pēkšņi sacīja Katja. "Kāds spēcīgāks to izdarīs mūsu vietā."

Visi uzreiz skatījās uz viņu.

"Ko tu ar to domā ⁈ Atstājiet mūsu trofeju šeit?"

– Jā. No rīta kādi piecos sešos šie huligāni te atnāks un tad…

"Mēs viņus sagrābsim!" Petja sadusmojās.

Katja viegli pasmaidīja, un Vitja atzīmēja, cik atklāts ir viņas smaids… bez pozēšanas, augstprātības, slēptām domām… Ļena neapmierināti saviebās, bet Vitja tumsā nepamanīja viņas reakciju.

"Ja… es baidos, saskaņā ar Deivida stāstiem un… šo…" viņa pamāja uz lapiņu ar Červjakova portretu, kas zīmēts ar zīmuli, "… viņi mums ir pārāk skarbi." Bet esmu pārliecināts, ka policija pēc viņiem raud jau ilgu laiku. Turklāt, atklājot šo lietu, viņi nolems, ka mēs drīz atgriezīsimies pēc tās, varbūt viņi ir izgājuši meklēt transportlīdzekli, jo tas ir pārāk smags, lai to vilktu ar roku. Tāpēc viņi steigsies. Tas nozīmē, ka mēs ar viņu šķirsimies kādu laiku.

"Es neko nesaprotu," Deniss atzina.

– Viegli kā pīrāgs! – Katja noglāstīja mašīnu pa melnajiem taustiņiem. – Viņi nav kolekcionāri, kāpēc viņiem vajadzīgs šis joks? Tas izskatās ļoti dārgi, un tirgū par to var saņemt pienācīgu naudas summu. Tur viņi dosies.

– Jā, Maskavā ir tik daudz tirgu! – Petja teica saprātīgā balsī.

– Tu nebrauksi uz jebkuru. Protams, ir arī kolhozi, bet tur tādu pārdot nevar. No tiem, kas noteikti strādā… un kur nemitīgi lidinās tumšie tipi… kā tavs Červjakovs… nu, viņam ir uzvārds, – Katja savilkās, – palicis tikai viens.

"Preobraženskis…" Petja domīgi sacīja.

"Tieši tā," Katja pārsteigta paskatījās uz viņu. – Kā tu to zini?

"Es biju kopā ar savu tēvu… mēs bijām tur…" Petja ātri sacīja. “Manam tēvam tur bija dažas lietas, un es gāju netālu un paskatījos. Tas ir skaidrs, tur ir daudz aizdomīgu personību! Varbūt daži tur joprojām stāv… Tūlīt uzzināšu. Starp citu, šis miniatūrais uztvērējs…” viņš noglāstīja mugursomu uz savu šauro pusi, “Es to tur nopirku.” Spekulanti, protams. Veikalā tādus nevar atrast. Tāpēc Katja izsaka savas domas. Viņi paši šo lietu tur vilks, un mums atliek tikai viņus ieraudzīt un…

"Ziņojiet, ja nepieciešams," sacīja Katja. "Un svarīgā trofeja nonāks īstajā vietā."

– Tajā pašā laikā bandītus sagūstīs! – Deniss atbalstīja.

Ideja viņus aizrāva, un vēl piecpadsmit minūtes viņi sprieda, kā tieši izsekot huligānus, ko darīt, tos ieraugot un kā palikt nepamanītiem. Beigās palika galvenais jautājums – kā pēc iespējas ātrāk nokļūt galvaspilsētā un, otrkārt, kur palikt, kad viņi tur nokļūst. Neviens par to skaļi nerunāja, bet katrs redzēja otra acīs rūpīgi slēptas šaubas – noguruši, izsalkuši, neizgulējušies, pēc ledainās vannas, tik tikko sasildījušies, atkal gaidīja garu ceļu, kas pat vasarā. , labākajā gadījumā, nebūtu šķitis viegli.

"Viņi visi bija piedzērušies," Deivids pēkšņi teica pilnīgā klusumā. – Izņemot… Lizu. Šķita, ka viņa nedzer, lai gan viņa arī satriecās. Es domāju, ka no noguruma. Un šie… puiši… kad Červjakovs teica par uztvērēju… sākumā viņi strīdējās un apsprieda, ko vēl varētu no mums atņemt… tad saruna pavērās par Červjakovu, kur viņš devās un kā viņam izdevās aizbēgt. – Joprojām nesaprotu kur tieši . Tālāk sekoja dziesmas… dažādas, pārsvarā kriminālas. Pēc tam, kad Liza atteicās skriet ar mani un iegāja mājā, Lielais Puisis iznāca ārā, viņš nespēja pretoties un iekrita dubļos ar savu sarkano purnu. Viņa draugi no trokšņa izskrēja ārā, pareizāk sakot, izrāpās ārā – bet viņi tik tikko varēja noturēties kājās. Ja nebūtu Červjakova, kurš man šķita visprātīgākais, lai gan viņš arī līņāja, ja būtu vesels, viņi viņu nebūtu vilkuši atpakaļ. Pēc tam es sēdēju vēl četrdesmit minūtes, joprojām gaidot, kad Liza pārdomās vai dos kādu zīmi. Bet viņa nekad neiznāca. Vispār… Es domāju, ka mums ir līdz sešiem septiņiem no rīta. Viņi necelsies agrāk, viņi vienkārši nevarēs. Un, spriežot pēc dzērājiem pie pārtikas veikala alus bodes, līdz kādiem desmitiem viņi vispār nevarēs pakustēties. Bet labāk ir būt drošam ar rezervi.

Draugi saskatījās, un Petja atviegloti nopūtās, ko visi it kā atbalstīja.

– Fu! Es domāju… es gribēju teikt, ka mēs nē… bet tā kā šis ir gadījums… ejam ātri gulēt. Bet es tev tūlīt pateikšu… Es nevarēšu piecelties.

– Cik ir pulkstens? – Vitja jautāja.

Katja paskatījās uz aizvērto pazemes vāku.

– Pulkstenis ir vienpadsmit, vai varbūt jau pusnakts.

Vitja pēkšņi atcerējās par trenera elektronisko Casios, izņēma no slepenās kabatas pulksteni un paskatījās uz ekrānu.

"Trīspadsmit trīsdesmit septiņi…" viņš nomurmināja, vērodams, kā mirgo sekunžu cipari, "58…59…58…58…59…"

–Kas tev ir? “Katja neviļus pastiepa roku, norādot uz dīvaino mehānismu.

Vitja saspieda viņa plaukstu, aizvēra acis, tad atspieda to.

– Tas ir… pulkstenis… trīspadsmit trīsdesmit septiņi…

– Es nekad neko tādu neesmu redzējis.

– Japānis, – Petja svarīgi iestarpināja. – Tas ir mūsu komandieris. Viņiem pat ir melodija… Vitka, parādi, kā viņi spēlē!

Vitja pakratīja galvu – Petijai nevajadzēja iejaukties viņa padomos, taču nebija kur iet. Viņš vienlaikus nospieda trīs pogas un sāka skanēt melodija “Kalinka-Malinka”. Nospiedu to vēlreiz, un atskanēja pazīstamā melodija no “Maskavas nakšu Podmoskovnye vecery”.

Vitja paskatījās uz Katju, pārsteigumā iepletās acis. Bet, kad sākās nākamā melodija, visi puiši nodrebēja, gandrīz pēc pavēles – pat Petja, kas jau gulēja uz izklātās estakādes gultas, atdzīvojās. Viņu nebija iespējams neatpazīt, un bija tik dīvaini viņu dzirdēt tieši šeit, šajā laikā. "Uzvaras diena". No kurienes tas radās japāņu pulksteņos – varēja tikai minēt – varbūt tie tika izgatavoti pēc pasūtījuma speciāli krieviem, vai varbūt japāņiem šīs dziesmas patika. Neviens nezināja atbildi uz šo jautājumu.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «Литрес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на Литрес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.