Edgars Auziņš
Trīs krūmos, neskaitot suni

1 nodaļa

Viņi saka, ka visas nelaimes nav nejaušas, bet, kas attiecas uz mani, mana dzīve sastāv no šādiem negadījumiem. Un vispār katrs šāds negadījums noved pie tādām sekām, ka var vismaz galvu saķert.

Varētu šķist, ka ar parastu krievu valodas un literatūras skolas skolotāju, kurš turklāt noslogots ar klases vadību, eleganta literatūras pulciņa vadīšanu un arodbiedrības šūniņas sekretāres pienākumiem, varētu notikt kas pārsteidzošs vai šokējošs. Bet tas ir tikai no pirmā acu uzmetiena. Pēdējā laikā mana dzīve ir bijusi piedzīvojumiem bagāta un rit tādus līkločus, ka pienācis laiks par to rakstīt romānu. Tas ir tas, ko es nolēmu darīt.

Pirms pāris gadiem es pabeidzu mūsu vietējo filoloģijas universitāti. Toreiz, kad sākās manas nelaimes, es tikai nostrādāju nepieciešamos divus gadus vienā no mūsu pilsētas vecākajām skolām. Kastaņu aleja, senlaicīgas ielas apkārt un saplaisājis apmetums uz sienām. Par darbu nesūdzējos: atšķirībā no algas man tās vienmēr bija pārpilnībā. Kolēģi mani netraucēja, direktore rūpējās par jauno speciālistu, un bērni mani mīlēja, lai gan man uzspiestais belles lettres klubs tika spītīgi ignorēts.

– Aglaja Nikolajevna, kāds es esmu sūcējs? – kārtējais neuzmanīgais aiz auss aizķertais palāta atmeta rokas. – Es nemācīšos stulbumu.

– Vai smēķēšana nav krāpšana? – es skarbi jautāju, cenšoties radīt izglītojošas domas milža brīnišķīgo izskatu, kas ar manu sešdesmit piecu metru augstumu un 50 kg svaru bija ak, cik grūti.

Jāsaka, šis gads man ir bijis grūts. Lai gan, ja jūsu vārds ir Aglaja un jūsu uzvārds ir Sinichkina, jūsu dzīve kopš bērnības ir smags pārbaudījums. Glashka, Zīlītes putns, Blue Frost, Ciānūdeņradis, Aglaika-Balalaika – tiklīdz mani skolā neķircināja. Šķiet, ka vārds un uzvārds ir tik un tā, ir arī sliktāki. Bet mūsu klasē, kā paveicās, bija tikai Olga Kuzņecova un Jekaterina Smirnova. Mamma pat nopietni šaubījās par manu piemērotību, kad paziņoju, ka vēlos kļūt par skolotāju.

– Vai tev trūkst skolas? Bērni sagrozīs tavu vārdu, nesīs uz nodarbību barotavas, jautās, vai tev garšo speķis uz auklas…

«Visu mūžu bēgt no sevis ir utopija,» es atcirtu. – Galu galā, tas nav uzvārds, kas veido cilvēku.

– Nu kā tu zini. Ar tavu izskatu es labprātāk kļūtu par modes modeli. Bērni ir tik nogurdinoši…

Mamma daudz zināja par bērniem. Precīzāk, savā garlaicībā. Viņa mani audzināja viena, un tajā pašā laikā izdevās to visu apvienot ar savu zinātnieces karjeru. Sieviete zinātniece – man tas izklausījās noslēpumaini un romantiski. Mamma vienmēr bija darbā, bieži devās komandējumos, dienām ilgi pazuda savās laboratorijās, un es paliku pašplūsmā. Par laimi, es uzaugu kā neparasti pozitīvs bērns: tieši tas gadījums, kad aiz eņģeļa izskata neslēpās mazais velniņš, bet dzīvoja pilnīgi adekvāts ķerubs.

Uz vasaru un citiem svētkiem vienmēr braucu pie tantes, mammas vecākās māsas Zinaīdas. Es dievināju savu tanti, un brīvdienas pie dabas vienmēr bija mana mīļākā izklaide.

Arī mamma nāca no ciema ar nosaukumu Bukhalovo, taču savulaik viņa aizgāja mācīties un palika pilsētā. Tad mana māte satika manu tēvu kādā dejā, es piedzimu, un mans tēvs devās strādāt uz ziemeļiem. Viņš nekad neatgriezās.

Kopumā viņš strādāja maiņās, un tante Zina nolēma, ka viņam tur ir ģimene. Un šeit viņš nolēma šādi «paspēlēties». Katrā ziņā tās nebija oficiāli pierakstītas, tāpēc mamma viņu nodēvēja par nodevēju un mēs uz visiem laikiem aizvērām šo savas vēstures lappusi.

Mana tante praktiski nekad nepameta Buhalovu, izņemot īsu laiku, kad jaunībā viņa devās mācīties par veterinārārsti reģionālā centrā. Bija grūti iedomāties divas atšķirīgākas māsas nekā mana tante un mana māte, taču es abas uzskatīju par savu ģimeni un biju gatava jebkuram par viņām pārraut rīkli. Arī manas tantes personīgā dzīve neizdevās, jo, pēc viņas teiktā, ciematā dzīvoja «dzērāji un farts», bet viņa principa pēc atteicās pamest Bukhalovu.

«Kur tu piedzimi, tur tu noderēji,» viņa sarauca pieri par visiem maniem mēģinājumiem vilkt viņu tuvāk mums, pilsētai. – Un kur tad jūs, sasodītie, dabūsiet svaigus dārzeņus un ievārījumu? Savos tirgos jūs, iespējams, nevarēsit iegādāties dabiskākas lietas…

Pēdējos gados pie tantes braucu ciemos arvien retāk: vispirms mācību, tad darba dēļ. Pirms gada notika notikums, kas radikāli mainīja manu dzīvi. ES iemīlējos. Protams, man bija lietas jau iepriekš, bet tas viss bija īslaicīgi. Šoreiz man nebija šaubu, ka Mirons Golubevs ir mans dvēseles radinieks.

Iepazināmies, pateicoties tai pašai Zīnas tantei: viņa, nezinot, darbojās kā mans Amors, uzdāvinot man žiguļa atslēgas nākamajā dzimšanas dienā.

– Un neuzdrošinies atteikties. Kad uzzināsi savu licenci, tu nāksi pie manis biežāk. Šurjakina vectēvs teica – vienība ir tas, kas mums vajadzīgs. Grezns auto. Es izārstēju kaimiņu Žukova zemnieka cūkas no sārņiem, kas nav paredzēti galdam. Un jau gribēja sist. Par godu viņš ar savu veco mašīnu piebrauca pie manis, tā teikt, maiņas ceļā. Priekš kam man tas vajadzīgs?

Protams, Lada bija tā-tā, ne mana sapņu mašīna, bet bez zivīm, kā saka… Un braucu uz autovadītāju kursiem, par laimi, nodarbības notika mūsu skolā. Vakaros viņi tur īrēja nodarbības, un man pat nekur nebija jābrauc. Pats pirmais zvans jauno un ne tik auto entuziastu klasē manā dvēselē pamodināja slepenas romantiskas stīgas.

– Siničkina, Golubevs (šajā brīdī publikā izplatījās nejauka ķiķināšana), Ivanova, Samsonovs…

Pagriezu galvu un atzīmēju, ka uz uzvārdu Golubevs atbildēja kāds izskatīgs gaišmatains puisis polo kreklā, kas ārkārtīgi labi saderēja ar viņa debeszilajām acīm.

Mēs sastapām savus skatienus, un es uzreiz apmulsusi nolaidu savu: neskatoties uz to, ka visi apkārtējie mani uzskatīja par skaistuli, es biju ārkārtīgi pieticīga. Pārtraukumā piegāju pie tajā pašā stāvā uzstādītā kafijas automāta un nodomāju iedzert glāzi uzmundrinoša šķidruma: plakstiņi bija nodevīgi smagi pēc saspringtas darba dienas.

Ierīce, laimei pavēlot, nolēma griezties un, norijusi manu monētu, turpināja stāvēt ar nesatricināmu skatienu.

«Pie velna, tu negausīgais putnubiedēklis,» es nomurmināju, sitot viņu ar rokām un ieskatoties viņa rijīgajās iekšās. Biju tik aizrāvies, ka uzreiz nepamanīju, kā mans putnu draugs lēnām tuvojās no aizmugures un, nedaudz sašķiebdams ierīci, kārtīgi sita ar dūri. Viņš nekavējoties regulāri murrāja, un es neizpratnē pasmaidīju:

– Paldies, tu man palīdzēji. Es ļoti gribu kafiju.

– Nu, esi laipni aicināts. Prieks palīdzēt tik skaistai meitenei. Ja tā, es…

– Vai tu esi Golubevs? – iesmējos, paņemot savu glāzi.

«Jā, Mairon,» viņš nopūtās, viegli savilkdams grimases, «priecājos ar jums iepazīties.» Vai tu esi Aglaja? ES dzirdēju…

– Jā, Siničkina. Smieklīgi… Golubevs, Siničkina. Nu, jūs saprotat, vai ne?

Spriežot pēc viņa apmulsušās sejas, viņš neko nesaprata, bet, kā pionieris, vienmēr bija gatavs. Lai saprastu un piedotu.

Viņam patika, kā es domāju, un no tās dienas mēs kļuvām praktiski nešķiramas. Sēdējām pie viena galda, gājām uz braukšanas nodarbībām, Mirons vakaros mani pavadīja mājās, lecot vispirms pāri peļķēm, tad pāri sniega kupenām.

Līdz pavasara sākumam saņēmām licenci, un radās jautājums: Mirons teica, ka mums jāsāk kopdzīve, lai labāk iepazītos. Tā kā viņš bija jaunpienācējs un īrēja dzīvokli diviem kopā ar draugu, ar kuru kopā strādāja kazino, izvēle bija acīmredzama.

Mamma tikko bija devusies sešus mēnešus ilgā komandējumā, lai izpētītu sojas pupiņu īpašības audzēšanai ziemeļos, un es jutos vientuļāka nekā jebkad agrāk. Tā manas durvis atvērās jaunam viesim, un mana sirds atvērās lielai mīlestībai.

Galu galā nekas netraucēja izmēģināt dzīvi kopā, jo īpaši tāpēc, ka Mirons man šķita neparasti pozitīvs jauneklis. Piemēram, viņš nesmēķēja, gandrīz nedzēra un it kā sportoja.

Turklāt viņš bija ļoti izskatīgs, un, kad vakaros pēc skolas satikās, vidusskolas meitenes viņu vēroja ar ieinteresētiem skatieniem. Kas, protams, mani glaimoja. Mirons mācījās neklātienē, un brīvajā laikā strādāja par krupjē mūsu apriņķa pilsētas lielākajā kazino Belaya Vezha.

Es, protams, neapstiprināju azartspēles, taču mīļotais mani apliecināja: viņš pats par to bija skeptisks, un naudai nebija ne smakas. Un likās, ka viņi tur solīja labu naudu. Vismaz tad, kad beidzas pārbaudes laiks.

2 nodaļa

Pavasaris bijis drudžains. Tikko biju absolvējusi savu pirmo vienpadsmito klasi, un uztraukumā biju līdz ausīm. Eksāmeni, gatavošanās izlaidumam, pēdējā ceturkšņa kņada un atbildības nasta pret vecākiem mani burtiski piebeidza. Es rāpos mājās tuvāk vakaram, kad Mirons tikko devās uz darbu. Mēs reti redzējāmies, kas, protams, lika man ciest, bet es cerēju uz sapratni un līdzjūtību no sava puiša. Kā izrādījās, manas cerības bija veltas.

Kādā pavasara nedēļas nogalē mēs devāmies kopā pusdienot nesen atvērtā restorānā. Un šeit atskanēja pirmais trauksmes zvans. Precīzāk, tad es tam vienkārši nepievērsu uzmanību: biju tik pārgurusi, ka gribēju tikai vienu – košļāt ēdienu un paskatīties uz savu skaisto vīrieti.

– Ņem zaļos salātus «Fantasy». Porcijas šeit ir tieši piemērotas. Viņi saka, ka tas ir garšīgi, piemēram, «grieķu valoda», Mairons nejauši atzīmēja, pētot ēdienkarti.

Nevērīgi pasūtīju salātus, bet nedaudz padomājot, jautāju:

– Kā jūs zināt par šiem salātiem, vai jūs kādreiz esat šeit bijis?

«Jā, es reiz gāju ar draugu iedzert alu,» Mairons pārāk steidzīgi atbildēja un paskatījās prom.

Es uzskatīju par muļķīgu nopratināšanas organizēšanu, lai gan pie sevis atzīmēju vairākas dīvainības: Mairons ienīda zaļos salātus, nekad tos nepasūtīja un nosauca mani par kazu, jo esmu atkarīgi no rukolas. Un, ja tu ietu iedzert alu ar draugu, tu pat dotu priekšroku sīpolu gredzeniem vai vistas spārniņiem. Un bija grūti iedomāties, ka viņu interesētu salātu garša no blakus galdiņa dāmas. Aizdzinis nelūgtās domas, atcerējos Zinas tantes vārdus: daudz zināšanu – daudz bēdu.

Maijā beidzot iekārtojos darbā, jo Paška Savostova no mana 11 «B» tika pieķerta par alkohola lietošanu īsi pirms eksāmeniem un nācās klauvēt pie rajona policista sliekšņiem un dažādām komisijām, kuru nosaukumi. ar katrām jaunām durvīm kļuva arvien sarežģītāka.

Labi, ka šajā periodā pamestais un aizmirstais Mirons centās mani atbalstīt, cik vien varēja: viņš regulāri zvanīja, un, kad es atgriezos mājās, vienmēr iznesa miskasti un izvēdināja. Reizēm pat uzcepu kartupeļus un vistu.

Jūtos vainīgs, es pievēru acis uz viņa nelielām nepilnībām. Kaut kā sanāca tā, ka nesen es vienīgā maksāju par dzīvokli. Kā arī pārtikas preču pirkšana, telefona apmaksa, benzīna uzpildīšana mašīnā…

Mirons ar nožēlojošu skatienu runāja par problēmām darbā: viņam bija kauns maldināt cilvēkus un citādi izdzīvot kazino, pēc viņa teiktā, tas bija vienkārši nereāli. Jaunie priekšnieki pievilka skrūves, un Maironam bija pastāvīgi jāaizstāv pazemoto un apvainoto tiesības.

Maniem vājajiem mēģinājumiem ieteikt viņam meklēt citu darbu, viņš iebilda, ka bez sakariem un reģistrācijas viņam, nepilna laika studentam no malas, būtu grūti dabūt darbu. Tajā pašā laikā viņš lika savām acīm izskatīties kā kazai un elpoja tik dvēseliski, ka jebkurš normāls vīrietis jau sen būtu viņu bildinājis un reģistrējis savā ērtajā trīsistabu dzīvoklī.

Par laimi, es nebiju vīrietis, tāpēc ar laulības plāniem nesteidzos, lai gan manas dvēseles dziļumos zibēja cerība: drīz mainīšu uzvārdu un ģimenes stāvokli. Vismaz Mairons sāka par to runāt arvien biežāk, bet kaut kā garāmejot.

Tālākie notikumi attīstījās pēc man nelabvēlīga scenārija. Manu dzērāju Savostovu kaut kā noņēma no uzskaites, bet lielā kundze Frolova izrādījās stāvoklī no fizkultūras skolotājas. Šāds atgadījums varēja notikt tikai ar manām palātām, un es, apbērusi galvu ar pelniem, atkal sāku skraidīties pa komisijām. Nelabvēlīgās situācijas darbā un pastāvīgā stresa dēļ mani sāka mocīt migrēnas, bezmiegs un ožas halucinācijas. Piemēram, katru reizi, kad atgriezos mājās, es neatlaidīgi sajutu kādu satriecoši saldu tualetes ūdens smaržu.

– Miroša, kas ir šis nepatīkamais tualetes ūdens? Vai ar mums kāds bija?

– Vai tualetes ūdens ir ūdens no tualetes? «Tev ir kļūmes, mīļā,» Mairons flegmatiski noteica, turpinot grauzt sēklas. Pēdējā laikā viss, ko viņš ir darījis, ir gulējis uz dīvāna un ar neapmierinātu skatienu pavada manus stāstus par 11 «B» neveiksmēm.

Kādu dienu, atgriežoties mājās, es pagriezos ap stūri un devos uz ieeju. Pavicinot somu un iegrimusi domās, es nepamanīju, kā sekoju smaržai. Tā pati saldenā smarža, ko es pastāvīgi iztēlojos dzīvoklī.

Kad atjēdzos, es jau atrados netālu no «Alus-Ūdens» kioska, un manā priekšā, ar gurniem zīmējot astoņnieku, bija kāda cilvēka sapņu garkājainā hidroperīta dāma. Protams, man bija kārdinājums ieskatīties viņas sejā un pajautāt, no kuras tualetes viņa aplējās ar ūdeni, bet es savaldīju savu impulsu un aizklīdu atpakaļ uz māju.

Kopš tās dienas šķebinošā smaka kļuva par realitāti, bet es joprojām šaubījos. Kāpēc šai krāsvielai vajadzētu ienākt manās mājās un atstāt tur savas smaržas? Nē, šeit ir kaut kas cits. Varbūt es vienkārši krāpju sevi vai arī mans kaimiņš ir iegādājies līdzīgas smaržas. Ņemot vērā, ka es dzirdu katra kaimiņa šķaudīšanu un faršanu, varbūt smakas mūsos iesūcas tikpat viegli? Piemēram, pa logu…

Pēc pāris dienām Mirons pārnāca mājās ar jaunu foršu telefonu, sakot, ka viņam to nejauši pārdevis kolēģis, kurš daudz zaudējis kartēs. Protams, tas mani atkal satrauca, bet mans draugs apsolīja man nopirkt tieši tādu pašu jau no pirmās peļņas.

Piezvanot viņam vakarā, lai noskaidrotu, kā norit darbs, es nostādīju savu mākslas mecenātu neērtā stāvoklī. Pēkšņi viņam jaunā viedā ierīce ieslēdza video saiti, un es viņu ne tikai dzirdēju, bet arī redzēju. Un ne tikai viens. Fonā rēgojās kaut kāda mymra ar aizdomīgi pazīstamiem balinātiem matiem. Viņas lūpas un apaļas acis uz brīdi parādījās ekrānā. Šķita, ka caur akvārija stiklu uz mani mēģina skatīties ziņkārīga karūsa.

Tas izskatījās diezgan smieklīgi, un es neviļus iesmējos. Mairons sāka jautri pārraidīt, ka viņš tagad atrodas pārdomu stūrī, un es viņu tur atradu visnepiemērotākajā brīdī. No tā es secināju, ka viņš vēl neapzinās video komunikācijas brīnumus un pat nesaprata, ka atrodas neērtā stāvoklī.

Pēc tam, kad ieteicu viņam taupīt tualetes papīru un elektrību, es noģību, murminādama:

– Patiesi, tālrunim nevajadzētu būt gudrākam par tā īpašnieku…

Kopš tās dienas man likās, ka acis bija atvērtas. Protams, man nebija tiešu pierādījumu par nodevību, bet, ja es sākšu spiest, Miron, kas pie velna, viņš nāks klajā ar simts pretargumentiem. Kā rezultātā es izskatīšos pēc pilnīgas muļķes. Es neslēpšu, ka manā bailīgajā meitenīgajā sirdī joprojām mirdzēja cerība: ja nu tā ir tikai kolēģe? Cik krāsotu blondīņu nemierīgas klīst pa plašo Tēvzemi? Bet kāpēc viņš man meloja, ka sēž tualetē? Un tā smaka… Vai viņš kādu aizveda mājās?

Samulsis to atzīt sev, es nolēmu izsekot Maironu. Un šim nolūkam es pat nopirku beisbola cepuri un lielas saulesbrilles. Bet pati dzīve visu nolika savās vietās.

3 nodaļa

Burtiski pēc pāris dienām, kuru laikā es nepamanīju neko aizdomīgu par Mironu, jaunākās skolas ritma skolotāja Ludka lūdza, lai es dodos viņai līdzi uz kaimiņu mazpilsētu.

«Mūsu Mymra sūta pēc metodiskās literatūras, mēs esam pārāk slinki, lai karstumā kratītos autobusā un vilktu to uz sevi.» Skriesim tavā žigulī un izklaidēsimies? Man ir kūka, nu…

Es nevēlējos strīdēties ar savu vienīgo patīkamo jauno kolēģi, un es negribēju atslābināties, tāpēc sagaidījām pusdienu pārtraukumu un devāmies.

Nelielā pilsētiņā, kā parasti, viss bija blakus: dzimtsarakstu nodaļa, slimnīca un pat morgs – tuvu viens otram. Kamēr Ludka devās šturmēt administrācijas ēku, es skumji klīdu apkārt un nolēmu doties uz tuvējo veikalu. Bads nav nekas liels, un es nolēmu, ka šeit ir pilnīgi iespējams ēst saldējumu, nekaitējot veselībai. Maija karstums bija neizturams, tāpēc arī ūdens pudele atpakaļceļā būtu bijusi patīkama.

Ejot uz kases aparātu, pēkšņi atkal sajutu nejauku saldu smaku, un atviegloti uzelpoju: nu, protams, tās ir halucinācijas. Arī šeit es iztēlojos… Nespēdama pārdomāt šo dziļo domu, es paskatījos uz pazīstamajām baltajām un sarkanajām kedas.

Lēnām pacēlusi galvu, es strauji saraujos pēc gaisa, jo bilde, kas man parādījās, bija tikai dūriens pa zarnām: Mairons, apskāviens ar blondu, bēdīgi smaržojošu karūsu, stāvēja netālu no dzērienu nodaļas un, saldi dūkdama., izvēlējās vīnu. Viņu uzvedība neradīja šaubas par attiecību būtību, bet es turpināju stāvēt kā stabs un raudzīties viņu virzienā. Aiz manis stāvošais vīrietis mani nepacietīgi pagrūda, ūdens pudele man izkrita no rokām un ripoja taisni pretī nodevējam Golubevam. Viņš pagriezās, ar kāju pacēla pudeli un paskatījās no kājas manā virzienā. Smaids lēnām izgaisa no viņa sejas, viņš satvēra blondīni aiz pleciem un ar asu kustību parāva viņu sev aiz muguras. Tajā pašā laikā viņš sāka veikt dīvainas kustības ar rokām, kā arī nobolīja acis un viegli spieda kāju. Likās, ka Mairons nolēma mani hipnotizēt, uzskatot, ka es pametīšu veikalu un aizmirsīšu mūsu tikšanos kā sliktā sapnī.

Tieši tā arī vajadzēja, bet es turpināju skatīties tukšumā, un gaišmatainā meitene bailēs paskatījās aiz Kašpirovska pleca, acīmredzot baidīdamās par matu paliekām uz viņas galvas.

Vīrietim aiz manis apnika gaidīt, un viņš burtiski aiznesa mani rokās uz kases laukumu, kur es klusībā samaksāju par ūdeni un klīdu ārā. Ludka mani atrada mašīnā: turot rokas uz stūres, es šņukstēju. Saņēmusi no manis porciju nesakarīgu «un viņš, es, un šī mymra… Krāsots karūss, un es… Ak-o… un es arī gribēju reģistrēties…”. Uz šīs nots es biju īpaši iestrēdzis, un es ilgi vaidēju, atspiedies pret stiklu, un Ludka uzlēja man ūdeni no pudeles. Pabeidzis ūdens procedūras un saņēmusi atvadīšanās vārdus no Ludkas «izmet šo kazu no savas dzīves, bet, pirmkārt, no sava dzīvokļa», es atdzīvojos un iespiedu gāzi.

Izlaidusi kolēģi pie viņas mājas, es ar nekurienes degsmi ieskrēju dzīvoklī. Tur es savācu vērtslietas, naudu un mātes kažoku un pārvedu tos mājās uz Ludku. Tad viņa atgriezās savā istabā un metodiski pārmeklēja Maironas mantas, nosarkusi no kauna, bet stingri ticot taisnīgam mērķim.

Pamatojoties uz Ludkas padomu, es atņēmu viņam pasi un autovadītāja apliecību. Pēc rakšanas pa dokumentiem nonācu pie secinājuma, ka Mairons mani maldināja jau no paša sākuma. Viņš ilgu laiku nebija mācījies neklātienē, turklāt acīmredzot pat gadu nebija mācījies. Atradu vairākas dīvainas SIM kartes, naudas žūksni un otru telefonu. Tas viss, protams, neko neliecināja, bet radās iespaids, ka dzīvoju kopā ar aģentu 007.

Brīdī, kad Mairons aizcirta ārdurvis, es biju tik ļoti nomierinājusies, ka televizora pavadībā malkoju tēju, sēžot mammas mīļākajā krēslā.

Raugoties uz mani no savām uzacīm, Mairons apsēdās man pretī, lūkojoties uz mani ar pieaugošām bažām.

– Uz ko tu skaties? – mēģinot ielikt manā balsī pēc iespējas vairāk metāla, es teicu. – Uz manis nav nekādu rakstu, un tur nekas neaug… Ne par to ir runa. Vai arī jūs nopietni cerējāt izdzēst manu atmiņu ar domu piepūli? Tu esi zemisks gļēvulis, Mairon. Sakrāj mantas un dodies uz savu karūsu.

«Protams, tā ir mana vaina,» Mairons pretīgi pasmīnēja, un es aicināju visus svētos, lai man pietiktu spēka izturēt nevienlīdzīgo augstprātības cīņu ar taisnību. – Un tas, ka tu man nemaz nepievērsēji uzmanību, steidzies ar saviem pūtīgajiem deģenerātiem kā vistas ola… Frolova dzemdēja, Smirnovs saindējās ar pārtiku no pīrāgiem… Jā, par to es nevaru dzirdēt. tava sasodītā skola vairs! Jā, ja gribi zināt, es sāku afēru tā, principa pēc: pamanīsi vai nepamanīsi? Tas, kas ir jāpierāda, ir tas, ka jums ir vienalga! Tāpēc neizliecies par upuri, es neesmu nelietis. Starp citu, es mācījos un strādāju, lai mēs…

«Tu nekur nemācījies, bet darbā mānījies ar karūsām,» nomurmināju, jo viņa piezīme par manu aukstumu pret viņu atstāja iespaidu. – Jā, arī man ir labi, darbs un tas viss… Bet tas nav iemesls, lai uz manu dzīvokli atvestu savu kundzi! Ej prom no šejienes, esi draugs.

«Neesiet muļķis, visu iznīcināt ir visvieglāk,» ar neraksturīgu patosu iesāka Mairons un pat uzlika roku uz krūtīm sirds rajonā, acīmredzot norādot uz sirdssāpēm.

«Es esmu muļķis, jo es tevi necēlu gaismā no paša sākuma.» Piedod, bet es nedraudzējos ar nodevējiem. Par neko. Sasodīts, es tikko sapratu, ka tu izņēmi miskasti un izvēdināji to, lai paslēptu savas aizraušanās klātbūtnes pēdas mājā. Varbūt tu viņai teici, ka šis ir tavs dzīvoklis? Tas ir zems un pretīgi.

– Lieliski, – Mairons uzsita pa ceļiem, iejutās ērtāk. – Jūs esat Herkuls Puaro svārkos, jūs visus atvedāt pie tīra ūdens. Bet man nav kur iet, tāpēc, iespējams, palikšu vēlu. Jūs saprotat, līdz es atradīšu jaunu dzīvesvietu, tas un tas. Mans draugs jau ir atradis īrnieku, tāpēc…

– Ej dzīvot ar savu krāsoto. Kā viņu sauc?

«Alena, bet viņa nav no mūsu pilsētas,» viņš mehāniski atbildēja un, nodrebēdams, nosarka. – Tam nav nozīmes. «Bērns, saproti, tas neko nenozīmē,» Mairons nomurmināja, taču kaut kā bija jūtams, ka viņš pats sev netic, kamēr viņš jau iepriekš zināja, ka viņa monologs bija neveiksmīgs.

Es paredzēju šo scenāriju, tāpēc garīgi uzslavēju sevi par manu izdomu.

– Klausies, Mairon, es nevēlos attīstīt garas sarunas, jo īpaši tāpēc, ka rīt ir mans izlaidums, man jābūt formā. Es ceru, ka jūsu veselā saprāta pietiks, lai saprastu, ka palikt ar jums zem viena jumta man ir sāpīgi.

– Šovakar es nekur neiešu. Es varu apgulties uz dīvāna.

– Tu tūliņ dosies prom, esmu savācis tavas mantas. Un, ja jūs nolemjat spert, es izsaukšu policiju.

«Pamēģini,» neveiksmīgā Kazanova iesmējās, bet kaut kā vilcinoši.

– Labi, tu piespiedi mani to darīt. Vienam no maniem labiem draugiem tagad ir tava pase un licence. Ja tu tūlīt neaizbrauksi, es došu viņam komandu viņus iznīcināt. Padomājiet par to, cik daudz grūtību jums būs ar atveseļošanos. Dodies uz nomalēm, to un to…

«Kuce,» Mairons nomurmināja, paķerdama koferus. «Tu tikai gaidīji iespēju tikt no manis vaļā.» Tikmēr es šobrīd pārdzīvoju grūtu periodu savā dzīvē. Un atbalsta vietā… Kur ir mani dokumenti?

«Es jums to pateikšu rīt, kad iziesiet no dzīvokļa.» Man nav vēlēšanās tevi maldināt. Kā jūs saprotat, es esmu ieinteresēts aizmirst par jums pēc iespējas ātrāk.

Vēl pusstundu entuziastiski izteicām viens otram sejā visu, kas vārās, no kā secināju, ka šķiršanās reizēm ir ļoti noderīga. Jūs uzzināsiet daudz jauna par sevi. Beigās Mairons aizcirta durvis, un es noguris nokritu uz dīvāna un izplūdu asarās. Grūti bija izlikties par dzelzs lēdiju, un es beidzot atbrīvojos skumjām, kas manī bija plosījušās kopš iepazīšanās ar saldo pāri veikalā. Pietiekami raudājusi devos uz virtuvi un uzliku tējkannu un paskatījos ārā pa logu. Nezinu, ko es tur gaidīju: Mirons raud zem balkona vai ar krītu zīmē sirsniņu… Pat ja Mirons būtu nakšņojis vilcienā rotaļu laukumā zem mājas, man tik un tā nebūtu. redzējis viņu. Nakts jau bija atnākusi, visu tinot pavasara melleņu tumsā, un es, malku atdzisušās tējas, aizklīdu gulēt.

4 nodaļa

Pamostoties no asarām pietūkusi, nopriecājos, ka biju iepriekš sagatavojusi savu izlaiduma kleitu un uzaicināju uz mājām vizāžisti. Man nebija spēka neko darīt, bet man bija jāaizstāv diena un jāizturas līdz vakaram. Un tad pienāks brīvdienas un… Man nebija laika izdomāt, ko darīšu brīvdienās, jo mani plāni kopā ar Mironu doties uz Ēģipti gāja velti. Atskanēja durvju zvans.

Ludka, kura strādāja nepilnu darba laiku par frizieri, atnāca pie manis un iedeva man neticamas cirtas sev un man. Mēs piedzērāmies no kafijas, un tad diena griezās neiedomājamā ātrumā, un kādu laiku es pilnībā aizmirsu par savām bēdām.

Izlaidums bija lieliski izdevies. Tāpat kā kāzās, viņš dziedāja un dejoja: bērni mēģināja slepeni piedzerties, vecāki mēģināja viņus neļaut to darīt. Lai gan līdz vakara beigām nebija skaidrs, kurš bija veiksmīgāks cīņā ar zaļo čūsku. Vienīgie cilvēki, kas izlaidumā palika prātīgi, bijām es un kodētais Trudoviks. Ludka, iztukšojusi matu paliekas, trakulīgi dejoja ar kāda tēvu, demonstrējot šķelšanos, kad es pavilku viņai piedurkni:

– Apmaldīsimies, bērni ir aizbraukuši uz pulciņu, un tad kopā ar vecākiem dosies skatīties saullēktu. Pa lielam mums te nav ko darīt.

Un mēs pacēlāmies: es skrēju, Ludka rāpoja. Bija vēls, gaismas vairs nebija ieslēgtas, un Ludka nolēma palikt pie manis. Viņa atsvaidzinājās uz ielas un, iebrienot manā dzīvoklī, sāka šķist pilnīgi prātīga.

– Man krīt nost kājas. Sasodīti papēži. Kāpēc tu vispār nedzēri? Un es negāju uz klubu ar saviem backbreakers.

– Nu, es esmu klases audzinātāja, kāds piemērs… Un man nav noskaņojuma uz pulciņu. Un neviens nepamanīs manu prombūtni…

– Tu esi garlaicīgs. Es būtu atkāpies, jo īpaši tāpēc, ka tam ir iemesls. Tavs ir izbalējis. Gad. Nu, tas ir nepieciešams: šāds skaistums liek skriet pēc sievietēm. Tev nav paveicies, Aglaja. Nu nekas, vasara priekšā. Klausies, iedzersim uz šo? Vēl ir bērnība, bet mēs svinam.

Šī ideja man šķita pievilcīga, lai gan es dzēru reti. Un tad arvien vairāk vīna. Rakņājoties pa skapi, nevarēju atrast alkoholu: acīmredzot nesen, ciešot no manas neuzmanības, Mairons iznīcināja visus manus vīna krājumus, ko bija ziedojuši neuzmanīgo bērnu vecāki. Mocībās es pacēlu rokas, piedāvājot tēju, bet Ludka nepadevās.

– Nakts gaisma ir zem tavas mājas. Skrien, esi draugs. Man sāp kājas, es nevaru staigāt. Es tikmēr izdomāšu ko ēst.

Pamāju ar galvu un ātri pārģērbusies, paķēru maku un noskrēju lejā pa kāpnēm. Maironas salauztā sirds man atkal atgādināja par sevi, un es metos pēc kārotā dzēriena: ja neaizmirsīšu, tad vismaz ātrāk aizmigšu.

Pārdevēja veikalā vienaldzīgi iedeva man vīna pudeli, neskatoties uz alkohola tirdzniecības aizliegumu izlaiduma dienā. Citu dienu es būtu sašutis par šādu nolaidību, bet šodien tas man bija izdevīgi. Es skrienu atpakaļ uz māju, apejot ap veikala galu. Pie ieejas atcerējos, ka atslēgas biju atstājusi vakara somā un izsaucu domofonu. Ludka gandrīz nekavējoties to atvēra, un es ieniru ieejā,

Un ar ādu jutu, ka aiz manis kāds stāv. Netverama plandīšanās gaisā vai izgarojumu smaka? Mēģināju lēkt uz priekšu, bet mani pēkšņi pārtvēra no aizmugures un aizklāju muti ar dūmaku plaukstu.

«Tagad es tevi atlaidīšu, bet pat nedomājiet par kliegt,» kāda aizsmakušā balss stingri pavēlēja, un es apklusu.

Viņi nolika mani uz pakāpieniem, es pagriezos un mēģināju neskaidri atšķirt divus raksturīgā izskata veidus. Uz kāpnēm bija tumšs, un es īsti nevarēju redzēt savus likumpārkāpējus. Gaisā bija jūtama grupveida izvarošanas smaka, un es uzreiz sāku ar viņiem cīnīties ar strīdiem un nez kāpēc čukstus:

– Klausies, tu laikam kļūdījies. Mums ir Larisa, šķirtene, bet viņa ir pirmajā ieejā. Visi iet pie viņas.

Puiši apmulsumā ievaidējās, un es kļuvu vēl vairāk iedvesmots:

– Man mājās ir Ludka. Un viņai cietumā ir draugs. Es tagad nenākšu, un viņa izsauks policiju. Šeit.

Tad es domāju, ka tas, ko es teicu par Ludku, ir pilnīgi nepiemērots. Tagad viņi nolems, ka variants «divi pa divi» ir gluži okejs, ievilks mani dzīvoklī un… Kamēr es traki prātoju, ko darīt, lielie beidzot atrada runas spēku. Garākais atdzīvojās pirmais:

– Tu esi galīgi stulbs? Vai tu dzirdēji, Kitija, ko viņa domāja? Mums nerūp jūsu šarms. Mēs meklējam naudu.

– Kādu citu, atvainojiet, naudu?

«Aizveries un klausies: tavs skaistais Mirons Golubevs ir mūsu parādnieks,» puisis aizkaitināti turpināja. – Vai tu to palaidi garām? Viņš aizņēmās naudu no mūsu īpašnieka. Kavēšanās ir uz viņu, un viņš slēpjas. Mēs satricinājām viņa draugu, viņš teica, kā tevi atrast. Piemēram, jums ir lamur tujur, jūs dzīvojat kopā. Kur ir šī gnīda?

– Klau, kas tā par barbaritāti? Kāpēc tā baidīt cilvēku? Varēja piezvanīt un brīdināt…

Otrs lielais vīrs sāka skarbi ķiķināt, bet bargais biedrs viņu acumirklī savaldīja:

– Varbūt tev vajadzētu man nosūtīt vēstuli? Jūsu draugs tur nokļuva. Viņam tika dots daudz laika. Viņiem tika pavēlēts jūs atrast un nodot Maironam: viņi saka, it kā līgava būtu palikusi bez auss.

«Es tagad kliedzu,» es čīkstēju. – Es nevaru dzīvot bez ausīm. ES esmu skolotājs…

– Vienkārši pamēģini! Kur ir tavs mīļākais? Mēs šeit dežurējām visu dienu. Mēs bijām prom darba darīšanās… – visu šo laiku viņš pārmeklēja manu somu un pēkšņi nosvilpa:

– Ak, šī ir tāda dāvana. Mirona Golubeva pase, pa labi. Labi sagatavots, skaistule. Vai tev tās vajadzēja viņam dot? Tātad, kur slēpjas jūsu mīļākais?

Es garīgi nolādēju brīdi, kad nolēmu pie manis paslēpt Mairona dokumentus (protams, stāsts ar manu draugu nebija nekas vairāk kā blefs). Tagad aizdomas vispirms kritīs uz mani.

– Domā pats. Ja man būtu viņam jāpasaka, es nebrauktu mājās, bet gan no mājām. Pa labi? Biju izlaidumā. ES esmu skolotājs. Naudas nepalika. Mairons ir nelietis. Viņš mani pameta, pareizāk sakot, es viņu izdzinu. Un viņa slēpa dokumentus, lai beidzot viņu izraidīt.

Pāris minūtes es iepazīstināju lielos puišus ar šo lietu, vienlaikus prātojot, kad Ludkai pietiks prāta, lai painteresētos par manu prombūtni.

Visbeidzot trešā stāva durvis čīkstēja un atskanēja satrauktā Ludkas balss:

– Aglaja, kur tu esi? Vai esat iestrēdzis liftā?

Lielie puiši neapmierināti paskatījās viens uz otru, it kā pieņemot lēmumu, pēc kura bargais pasludināja spriedumu:

«Ejam vēlreiz paskatīties pa dzīvokli, ja nu šim nelāgam izdotos izlīst…

Uz vājām kājām es sāku kāpt augšā, drudžaini domājot par to, kā pasargāt vismaz Ludku. Vīrietim ar to vispār nav nekāda sakara… Cilvēks pie durvīm izskatījās nobijies. Pagrūduši to malā, lielie puiši klusībā apskatīja dzīvokli un, man par atvieglojumu, šķita, ka gatavojas doties prom:

– Labi, pagaidām netrokšņosim. Mēs paņemsim dokumentus. Mēs parūpēsimies par jums pieskatīšanu. Tiklīdz jūsu Myron parādīsies, lai saņemtu dokumentus, zvaniet mums. Es nosūtīšu jums tālruņa numuru ar SMS. Ja tu mēģināsi būt dīvains, mēs izšļakstīsim tavas iekšas. Čau, skolotāj. Un tu, Ludmila, biežāk raksti savam draugam zonā. Viņam tur noteikti ir slikti, es zinu no sevis.

Ludka turpināja stāvēt ar atvērtu muti. Man bija jāizstāsta viņai viss stāsts, par laimi, vīna pudele tikai palīdzēja mazināt stresu.

Kad debesīs uzausa rītausma un pudeles dibenā nekas nebija palicis, Ludka sāka raudzīties uz dzīvi filozofiski:

– Tev jāskrien. Galu galā visa mūsu dzīve ir skrējiens cauri neredzamiem šķēršļiem, un mēs visi esam kā kāmji…

– Vai vari to saīsināt?

– Īsāk sakot, es zinu šīs lietas. Puiši ir grūti, un viņi neatstās tevi vienu. Jūs pie manis paslēpāt vērtīgas lietas, dzīvoklī ir trauksme. Izlaidums beidzies. Iekāp mašīnā un nākamajiem mēnešiem dodies ellē. Teikšu direktorei, ka tantei ir slikti, steidzami piezvanīja. Es tev kaut ko pastāstīšu. Vai ir kur doties? Tikai nesaki man: ja mani sāks spīdzināt, es, iespējams, nespēšu savaldīties un tevi nodot, piedod…

«Ljudka, tu esi īsts draugs,» es sacīju, paspiežot viņas roku. – Ja tas izpūš cauri? Varbūt viņi vienkārši baidās? Parādīsies Mairons, galu galā viņam vajag dokumentus. Lai viņi paši tiek ar to galā.

– Es zinu šos draiskuļu kases aparātus, tie ir vienkārši oficiāli reģistrēti, tāpat kā bankas. Zagļu kopējais fonds. Aizdod naudu, un tad no viņiem nāk tādi kolekcionāri, sit un izvaro. Vai arī viņi uzmetīs jums skābi, kas ir lielāka iespēja. Vai esat redzējuši viņu sejas? Ja jūsu Mairons nav muļķis, viņš jau ir sācis skriet. Viņam ir nauda, tu pats to teici. Jaunas pases iegāde nav problēma. Viņam droši vien katrā pilsētā ir kredīts. Un sievietei. Tāpēc viņš izraka karūsu, lai varētu dzīvot kopā ar viņu, jo tā smaržoja pēc cepšanas.

Ej prom no šejienes, kamēr viss nomierinās. Jūs jau esat iedevis dokumentus. Galu galā viņiem apniks tevi meklēt un viņi pāries pie kāda cita. Un policija šeit nepalīdzēs, jūs to zināt. Skrien, Aglaja, skrien…

Izredzes, kas radās, mani neiepriecināja, taču es sajutu Ludkas vārdos ievērojamu loģiku. Visticamāk, jo, kā jau teicu, viens no Ludkina kungiem atradās cietumā un bieži rakstīja viņai vēstules, iemetot izklaidējošus faktus viņas fantāziju ugunī. Tagad es zināju, kā no katla uztaisīt lādētāju, no maizes drupačām šaha komplektu, un arī telefonu varēju gudri noslēpt zonā.

Viņa sociālajos tīklos satika draugu no ne tik tālām vietām, un viņš ilgu laiku viņai rakstīja, ka dienē uz zemūdenes. Tomēr Ludka veica nelielu izmeklēšanu un uzzināja patiesību. Viņas gods, viņi turpināja sarakstīties, lai gan draudzene vairs neko labu no dzīves negaidīja, taču viņa lasīja vēstules kā spiegu romānus.

Izvedusi Ludku un apsolījusi viņai pēc restantes uzrakstīt uz galveno pastu, es jutos kā traģikomēdijas varone. Katram gadījumam pāris reizes uzgriezu Mirona numuru, bet, kā jau lielais čalis prognozēja, viņš izrādījās nesasniedzams. Nolēmis, ka man vajag gulēt, es saritinājos uz dīvāna un uzreiz iekritu satraucošā pusaizmirstībā, ko pārtrauca reti miega rāvieni.

5 nodaļa

Mans ceļš uz Bukhalovu šoreiz bija bez priecīgas gaidas satikt skaisto. Mīļotajam ciemam vajadzēja uzņemt nevis laimīgu ciemiņu, bet gan izbiedētu trimdinieku. Jāskatās, kā viss šis stāsts izvērtīsies, un es negribēju pakļaut savu tanti riskam.

Tomēr man vairs nebija kur iet, tāpēc es spītīgi turpināju spiest sava dzelzs zirga gāzi, mocīdamās ar skumjām domām.

Nepagāja daudz laika, lai no rīta sagatavotos, es pati piezvanīju direktorei, atsaucos uz ģimenes problēmām un saņēmu atļauju atvaļinājumam. Labsirdīgā Ludka brīvprātīgi atrisināja man kādus papīrus, un es, iemetusi mantas bagāžniekā, vaidēdams un vaidēdams no galvassāpēm, braucu prom no pilsētas.

Protams, es riskēju. Viņi varēja mani uzmanīt, bet, visticamāk, neviens no skolotāja negaidīja tādu veiklību, un Ludkina padoms skriet pēc iespējas ātrāk darbojās man par labu. Cits jautājums ir, cik ilgā laikā viņi mani atradīs? Mairons dzirdēja par savu tanti, taču nekad īpaši neinteresējās par viņas dzīvesvietu. Bukhalovo manos dokumentos nebija minēts. Protams, ja pameklē datus par manu mammu… Bet, cik es zināju, mūsu valsts zinātnieku arhīva dati bija klasificēti, un mums ar tanti ir dažādi uzvārdi.

Ja Ludkai ir taisnība, un šie cilvēki ir saistīti ar noziedzību un ne tikai mani nobiedēja, tad viņiem tā nebūs problēma. Atkal, viss ir atkarīgs no tā, cik ļoti viņiem ir nepieciešams atrast Maironu. Es paļāvos uz to, ka esmu nenozīmīga figūra šajā jautājumā, un viņi mani tā biedēja, lai tikai atstātu iespaidu. Un kur viņš varētu būt? Šķiet, ka viņam mūsu rajonā nav radinieku, lai gan viņam bija kāds brālēns no Mirona patēva puses… Šķita, ka viņš pat solīja viņam palīdzēt darbā, bet tad viņš pats nokļuva vai nu slimnīcā, vai cietumā.. Jebkurā gadījumā es nezinu neviena radinieka koordinātas.

Tā nu pāris mēnešus palikt pie tantes šķita visdrošākais un loģiskākais, jo īpaši tāpēc, ka vasara jau bija pieteikusi savu spēku. Tādā veidā sevi nomierinot, izmetu garu līkumu pa apbraucamo ceļu, jo pēc vakardienas līgošanas nevēlējos uzskriet ceļu policistiem.

Divas stundas ceļā paskrēja nemanot, un nu jau biju nogriezusies no ceļa uz asfaltētu nobrauktuvi. Sirds saldi sažņaudzās, paredzot bildi, kas man pavērsies pēc pāris minūtēm. Bezgalīgs lauks, kas beidzas meža malā. Nedaudz tālāk ir upe, neliela pludmale, ko ieskauj bērzu birzs.

Pakalni un gravas izliekas savādi, atšķaidot ainavu ar izliektām līnijām. Atvēru logu, lai ieelpotu saldeno dzeltenās medus putras smaržu, kas šajās vietās aug bagātīgi. Pa kreisi – nogriezieties uz lielo Lipovoe ciemu. Pa labi ir ceļš uz Bukhalovo.

Braucot cauri savai dzimtajai vietai, ar pārsteigumu pamanīju, ka nelietis Mirons, nelaimīgā mīlestība, parādu piedzinēji – viss atkāpās šī dabas skaistuma un klusuma priekšā. Likās, ka bērnības ciematā visas problēmas kļuva nederīgas, tika atiestatītas un kā migla izkliedējās ar smalku rasu uz zāles.

Es atcerējos, kā, būdams skolas jaunākais, es negribēju atgriezties no atvaļinājuma, un es teicu mammai, ka palikšu pie tantes. Tur bija visi mani draugi, bija upe, klintis, laukakmeņi, senas kunga pagalma drupas, āboli, plūmes, avenes, karūsas un līdakas, sēnes, daudz apmeklētāju un vietējie zvejnieki, kā arī daudzi vietējie dzērāji, kas tas bija. ļoti smieklīgi skatīties.

Ar aizturētu elpu mēs ar kaimiņu meitenēm paslēpāmies dadzis pie malkas šķūnīša, pie kuras vietējie dzērāji bieži spēlēja rāmi un šaušanu. Un tad viņi tik ļoti piedzērās, ka vienkārši ņaudēja un kā baļķi iekrita zālē uz mūsu priecīgo čīkstēšanu.

Bija gan vietējie puikas, kas mūs šausmīgi sāpīgi dzēla ar nātrēm, gan arī krāsainie vietējie tenkas, kas vakaros uz soliņiem sienāžu sprakšķēšanas pavadīti stāstīja šausmīgus stāstus.

Man un maniem bērniem patika klausīties stāstus par slepkavībām un citiem draudīgiem noziegumiem, ēdot gardus melleņu pīrāgus. Nez kāpēc visbiežāk viņi pulcējās pie mūsu priekšdārza. Iespējams, to veicināja ērtais lielais sols zem izplestošā ķirša koka. Tantes Zinas kaimiņš onkulis Miša, kuram bija mazdēls Saška, sieviešu vakaru salidojumus nicinoši nosauca par «OBS aģentūru».

– Viena sieviete teica. Otrs to atkārtoja. Jūs izplatāt ķecerību. Bērni, aizveriet ausis. Bāc ar tevi, kaitēklis. «Labi, ka es vairs neprecējos,» viņš pakratīja galvu, klausoties sieviešu stāstos.

Kādreiz man šķita, ka Zinas tantei un onkulim Mišai ir romāns, lai gan toreiz viņi man likās baigie veči. Bet romāns nekad nesaņēma nekādu attīstību: onkulis Miša, cik es zinu, turpināja dzīvot kā atraitnis, un es neko neesmu dzirdējis par Sašku, viņa mazdēlu, ar kuru mēs bērnībā desmit gadus dudījām viens otru ar nātrēm. gadiem.

Vārdu sakot, tā dzīve bija tik jautra un notikumiem bagāta, ka katru gadu, aizbraucot, apsolīju sev: izaugšu un nākšu šeit dzīvot. Un tā es uzaugu, bet pēdējos pāris gadus es vispār neesmu ieradies Bukhalovā. Darbs, rūpes, mīlestība, viņas mamma ir tik laimīga.

Tante pati nāca arvien biežāk un apgalvoja, ka Buhalovā nekas nav mainījies un jaunai skaistai meitenei tur nav ko darīt. Lai gan es noteikti zināju, cik viņai ir garlaicīgi, un gaidīju mani ciemos.

«Tagad ir radusies iespēja,» es nomurmināju, iebraucot ciematā cāļu klaudzēšanā, kas bija apmetušās tieši asfaltētā piebraucamā ceļa vidū.

Mana tante bija pensijā, lai gan strādāja pusslodzi, kad kaut kur bija vajadzīga veterinārā palīdzība. Cerēju viņu atrast mājās un nekļūdījos. Durvis, kā bērnībā, bija viesmīlīgi vaļā, un uz žoga ēģiptiešu kaķa pozā sēdēja mans mīļais vecais ingverkaķis Kuzja. Pakasījis viņam aiz auss, es atvēru vārtus un saucu:

– Atveries, pūce! Lācis ir ieradies!

Pēc sekundes tantes galva ruļļos izspraucās pa logu ar skatu uz pagalmu.

– Aglajuška, meita, vai tā esi tu? No kurienes, ellē, tu nāci, mana dvēsele? – tante sev raksturīgā manierē sveicināja, priekšautā izlecot pagalmā. – Mēs ar jums runājām pirms divām dienām, jūs, šķiet, neplānojat? Vai arī kaut kas notika? Iebraucat ar mašīnu pagalmā, nav jēgas. Vietējie puikas vēl šaus un skrāpēs. Tādi velniņi… Tu bāla, mana skaistule? Vai ar mammu viss kārtībā? Es grasījos viņai šodien piezvanīt, bet biju aizņemta…

Tante vērīgi ieskatījās man sejā, un es centos uzlūkot sevi optimistiski.

– Nu, kāpēc tas notika uzreiz? Viss ir kārtībā, es tikko nolēmu apmeklēt savu dzimto vietu. Esmu atvaļinājumā, vakar bija izlaidums. Tas arī viss, esmu noņēmis bērnus no kājām, ir pienācis laiks atpūsties. Pēdējā mēneša laikā man hemoglobīns un svars ir nokrities šādas dzīves dēļ. Līdz kritiskam punktam.

«Nu, es tev palīdzēšu ar svaru,» tante iesmējās, palīdzot man izvilkt somas. «Mēs jūs nobarosim un dosim svaigu pienu.» Tu esi mans skaistums. Man prieks, ka tu atnāci. Tikai tagad mana sirds nojauš, ka tev bija kautiņš ar savu puisi. Kā viņu sauc, Ciceron?

«Mairon,» es nopūtos, prātodama, kā vislabāk pastāstīt savai tantei par visu notikušo, lai viņu vairs nesatrauktu. – Jā, mēs šķīrāmies. Viņi, tā sakot, nesadzīvoja pēc rakstura. Tas notiek, un ko tad? Esmu jauns, atradīšu sev kādu.

– Nu labi! – tante sasita plaukstas, bet laicīgi apstājās un nolaida skatienu. – Nedomā par to, es neesmu gluži priecīgs, ka jūs izšķīrāties. Pat ja viņš izrādījās stulbs, lai gan viņš bija Cicerons. Kurš gudrs cilvēks tādu skaistuli palaistu vaļā? Jā, un viņam ir vārds, Dievs man piedod. Iedomājieties, kādi būtu jūsu bērnu vārdi? Lūk, kas cits, – tante čukstēja, noliekot uz galda pīrāgus un boršču. – Tikai likteņa zīme. Shuryayka tikai vakar ieradās! Tu ej, pasveicini, atceries pagātni. Kad tu biji bērns, tu biji kā ūdens. Un cik skaists vīrietis viņš tagad ir kļuvis! Slīps dziļums, tik nopietni. Pieklājīgs.

Ja tante cerēja, ka es kaut ko sapratīšu no viņas monologa, tad viņa cerēja veltīgi. Manā slimajā galvā viss bija sajaukts, un daži šurijaiki palika neidentificēti. Ieraugot pārpratumu manās acīs, tante satrakojās:

– Nu, protams… Saška, tēvoča Mišas mazdēls, kaimiņš. Vai tu viņu atceries? Viņi cīnījās ar nātru. Tad tēvoča Mišas dēls izšķīrās no sievas, viņa aizveda zēnu uz citu pilsētu, viņš gandrīz nekad šeit neapmeklēja. Tagad esmu atnācis pie sava vectēva. Sievietes saka, ka viņš profesionāli nodarbojas ar sportu. Esmu ieguvusi augstāko izglītību un tagad strādāju. Viņš droši vien ir atvaļinājumā. Vientuļš, pamanīju, ka nav gredzena. Un viņš ir tik skaists…

«Labi, beidziet mani bildināt,» es ar pirkstu piedraudēju tantei, «vai es aizbēgšu.» Man nav vajadzīgi pielūdzēji, man tas joprojām ir apnicis.

«Atnesiet vismaz pīrāgus un pasveicinieties,» tante skumji nopūtās, izraujot matu ruļļus no sprādzieniem.

«Es atnesīšu pīrāgus, bet kur jūs dodaties?» – Tikko pamanīju, ka zem priekšauta tante bija ģērbusies elegantā kleitā, un kārtējo reizi atzīmēju, ka viņa tomēr visādi ir dāma. Viņa ir apaļīga, bet figūras formas, un viņas sejai nav nekādu grumbu. Skaistule, un tas arī viss.

– Ak, tā ir taisnība. Es pavisam aizmirsu, grasījos ciemos. Tagad mums ir vakara pulcēšanās pie Lukiča. Apmaināmies ar receptēm un dārznieku noslēpumiem. Vai nāksi ar mani?

«Tā ir laba lieta,» es pamāju, apēdama tantes pīrāgus, «bet šodien es izturēju.» Esmu noguris, noguris no vakardienas izlaiduma un sirdssāpes. Es sēdēšu tur ar skābu seju un sabojāšu tavu garastāvokli. Es labāk sēdēšu lapenē un klausos lakstīgalu. Un rīt es būšu gurķis, es apsolu. Man pietrūkst Buhalovo. Šeit ir labi.

– Nu skaties, meitiņ. Jūs esat mājās: ja vēlaties, skatieties televizoru, ja vēlaties, pastaigājieties dārzā. Pretējā gadījumā varbūt dodieties pastaigā, piezvaniet Shuryayka un pastaigājieties līdz pilskalnam.

– Atkal par tavējo! Un beidz saukt nabagu tik stulbi vārdā.

– Es klusu, es klusu. Starp citu, tu to izdomāji, kad bijāt mazs. Tāpēc viņam tas pielipa. Visi šeit viņu tā sauca. Shuryayka ir labāka par Ciceronu.

– Labi, es nevaru ar tevi strīdēties. Kamēr gatavojaties, pastāstiet man jaunākās ziņas. Esmu pārliecināts, ka šeit katra diena ir kāds notikums,» es ķiķināju, atceroties visu, ko biju dzirdējis par vietējiem iedzīvotājiem.

– Kādi jaunumi mums ir? Shuryayka Maslenkov ir ieradusies, veikalā ir jauna pārdevēja Kristīna. Viņa ir maza, bet viņa pārzina savas lietas. Labi, gudra meitene, kaut arī viņa ir Tropikankas brāļameita.

– Tā pati Tropikana, kas dzīvo līkumā? – jautāju, atcerēdamās skaisto, stāvo gurnu dāmu šallē, kuru pēc tāda paša nosaukuma seriāla izrādīšanas ieguva iesauka Tropikana.

Viss ciems skatījās seriālu, un skaistā aktrise tika viegli apspriesta. Tad Antoņinai šī iesauka kaut kā nemanāmi pielipa. Vietējā Tropicana bija pieprasīta sieviete, taču viņa atteicās no visiem vietējo pielūdzēju mēģinājumiem. Tantei Tropikanka nepatika tāpēc, ka reiz jaunībā viņa sacentās ar viņu par tēvoča Mišas, Šurjakas vectēva, uzmanību. Tas viss kā viesulis pazibēja manā galvā, kamēr tante teica:

– Vai atceries, ka mūsu klubā bija akordeonists, viņu sauca Pēteris? Tu vēl biji mazs, tu nemitīgi kāpa viņam klēpī. Es nesen atgriezos ciematā, pārņēmu sava tēva veco māju un tur kaut ko ceļu. Un tad vairs nebija pat šķūnīša. Un viņš pat nedzer daudz. Dīvaini. Un viņš kļuva pilnīgi melns, gandrīz rāpojošs.

– Vai viņš ir kļuvis par melnādainu?

– Kā tu vari kļūt par melnādainu? Viņš noteikti bija izdzēris pārāk daudz traipu un kļuvis melns. Viņi saka no bēdām. Savā jaunībā viņš bija iemīlējies Tropikankā, un viņa pamāja ar asti – tāpēc viņš aizbēga uz pilsētu. Un tagad viņa droši vien priecātos, ja pie viņas atnāktu akordeonists, taču viņš visu neizšķirs. Lepns. Pat ja viņš ir melnādains.

Godīgi sakot, šādi stāsti varēja samulsināt jebkuru, bet ne mani, jo kopš bērnības biju pieradusi pie vietējās folkloras. Tenkas skāra ne tikai zvaigžņu dzīvi: «Un Sofija Rotaru ir kopā ar Leščenko…", «Es dzirdēju, ka Ļeontjevs ir maskējusies sieviete, kāds krusts!»

Vietējie vasarnieki, kā izrādījās no nostāstiem, arī dzīvoja infernālu dzīvi: «Kostja noķēra savu Natašu ar santehniķi, un viņš sasmalcināja šļūteni. Ja jūs zināt, ko es domāju…". «Viņa ienāk zālē, un tur viņš ir sirsnīgs, guļ bez kājām un rokām, un pati Marinka viņu pasūtīja. Es jums saku tieši. Un tad viņa sāka kliegt, it kā viņi viņu sagrieztu. Padomājiet, viņi cirta ar nazi…»

Tā nu stāsti par vietējo melno vīru bija tikai puķes, zem kurām es, paēdusi, sāku snaust pie galda. Pamodos brīdī, kad tante kaut ko stāstīja par pilskalnu, kas atradās ciema galā. Savulaik tur tika atklāta sena cilvēka vieta, un pēc novadpētnieka Stepanova lūguma viņi to apjoza ar dzeloņdrātīm un uzlika zīmi «Rakt nav atļauts». Ironiski, ka no tās dienas visi ļoti gribēja tur rakt.

– Un viņi klīst, un viņi klīst. Kā ar medu iesmērēts. Visi meklē dārgumus. It kā senajam cilvēkam būtu bijis kaut kas cits vērtīgs, izņemot mamuta kauli. Vai arī mamuta kauli ir vērtīgi? Kas zina… Tagad bieži brauc no pilsētas, pāris reizes ir bijušas pat ekskursijas. Un viņiem tiek parādīts saimnieka pagalms. Drīz es nevarēšu paelpot. Viņi arī klīst pa saimnieka pagalmu, meklējot visu trūkstošo zeltu…

– Ko redzēt saimnieka pagalmā? Tikai drupas. «Tur dzīvo tikai čūskas,» pamāju ar roku, atcerēdamās, kā bērnībā tur spēlējām paslēpes, mūru paliekas izmantojām kā pajumti. Kungu pagalms tur bija pirms revolūcijas, tagad tikai dārzs un skaistais skats uz upi, kas noteikti būtu pavēries no kungu logiem, atgādināja savu kādreizējo krāšņumu, ja viņi tur dzīvotu līdz šai dienai.

– Nu, es nezinu. Dažiem cilvēkiem tas patīk. Saka, ka šo vietu pie upes nopircis kāds bagāts vīrs. Vai atceries, kā viņi tur uzcēla stabus un lapeni? Apmēram pirms trim gadiem. Šķiet, ka jūs atnācāt pēc tam. Kapliča tika uzcelta, bet tas jau bija tajā gadā. Noteikti dodieties apskatīt kapliču, tā ir laba lieta.

– Ar ko tu esi neapmierināts? Tagad jums nav jāiet uz baznīcu pāri upei, viss ir blakus.

– Pateicoties viņam, protams, tikai cilvēki čukst: jūs drīz netiksit pie upes, vai ne? Viņš teiks, ka tas viss ir mans, un apņems to ar žogu. Un vietējie tur makšķerē. Es nezinu, kas viņam deva atļauju, bet viss ir iespējams tikai ar naudu. Emelyanovna saka, ka viņš visu iegādājies, jo vēlas atrast dārgumu. Tā, kuru Brigidas kundze apraka, bēgot no sarkanajiem.

– Cik atceros no bērnības, šis dārgums nav nekas vairāk kā folklora, kur vispār radās doma, ka tāda eksistē? Un bagātam cilvēkam nav jāpērk zeme, lai meklētu dārgumus. Mēs ar visu kaimiņu bērnu bandu meklējām dārgumus un rakām. Un viņi, starp citu, neko nepirka.

– Nu, rakšana pēc nejaušības principa ir viena lieta. Varbūt kāds pēcnācējs ir uzradies, zin kas, kāda viņam ir karte? Ko tu domā? Jums taisnība, mūsu puiši visi iznāca, un puiši joprojām skraida dienām ilgi, līdz tika piešķirts aizliegums. Viņi saka, ka tur bija dārgums. Nestrīdies.

Mūsu mēmais, dzērājs un makšķernieks, kungu kučiera mazmazdēls stāstīja… Vai atceries? Vismaz bija dažādas sarunas. Nu, viņš saglabāja ģimenes leģendu.

– Ko varētu pateikt mēmais? – es noķēru tanti.

– Bāc, nu, mamma viņam par to stāstīja, kamēr bija dzīva. Nestrīdies. Tur bija liela zelta lāde, dāmām bija jābēg no muižas, un viņas to kaut kur apraka. Kučieris viņus gaidīja pie izejas no ciema, un tad viņi tika nogalināti. Panov, es domāju. Un kučieris aizbēga, tad apprecējās ar mēmu sievieti. Tiesa, viņš nomira gandrīz uzreiz, taču viņam izdevās dēlu atstāt. Jā, viņiem visiem nepaveicās, viņi dzēra arvien vairāk…

«Atšķaidot ciema dzīves ikdienas ritmu, vietējie tenkas nāk klajā ar saviem detektīvstāstiem,» es noplātīju rokas, «un neviens neliedz jums doties uz upi.» Un ciema otrā pusē ir vēl viena pludmale. Jūs varētu domāt, vai jūs tur ejat? Vai arī jūs ķerat zivis? Jūs vienkārši vēlaties izdarīt mājienus.

«Jūs visi esat gudri, tāpat kā jūsu māte,» tante bija aizvainota, acīmredzot vēloties mani pārsteigt ar vietējiem stāstiem. «Lai gan viņa ir mana māsa, mēs esam bijuši atšķirīgi kopš bērnības.» Protams, ir vecuma atšķirība, protams. Bet tam nav nozīmes. It kā no dažādiem tēviem. Varbūt tā ir patiesība? Viņa ir gudra, un es esmu smieklīga. Pa labi? Man vakarā jāpiezvana māsai, labi, ka komunikācija tagad nav problēma. Neatkarīgi no tā, vai esat ziemeļos vai Āfrikā, jūs varat runāt visur.

Zinas tantes īpatnība bija viņas dzīvespriecīgais raksturs, par kuru viņu mīlēja ne tikai visi radinieki, bet arī visi vietējie iedzīvotāji. Sabužinojusi matus, tante devās uzvilkt kurpes, vienlaikus paskaidrojot man, kas kur atrodas. Es apņēmos aizvērt vistas durvis un slēģus pirms gulētiešanas, ja viņa kavējas.

Pārliecinājusi tantei, ka viss būs visaugstākajā līmenī, viņa pavadīja viņu līdz vārtiem, aizvēra tos ar aizbīdni un apmetās ar tēju lapenē. Ārā pamazām sāka satumst, un debesis raibināja slīpi rozā saulrieta josla. Dārzs reibinoši smaržoja pēc zaļumiem, kas jau bija pamodušies no vēsā pavasara, un es pēkšņi sajutos laimīga.

Es aizliedzu sev domāt par Mironu: ņemot vērā, ka viņam ir nauda, ko es noteikti zināju, viņš nepazudīs. Turklāt es nevaru viņu žēlot: viņš ne tikai mani maldināja, bet arī nonāca nepatīkamā situācijā.

Man niezēja rokas sastādīt viņa numuru, lai pastāstītu visu, ko par viņu domāju, bet pēc Ludkas pavēles es izslēdzu telefonu. Ludka teica, ka tas ir nepieciešams pasākums, lai lielie puiši nevarētu noteikt manu atrašanās vietu.

– Bez komunikācijas ar ārpasauli, protams, ir grūti, bet tas ir labi. «Atpūtīsimies no steigas un burzmas,» es teicu Kuzai, kurš ērti sēdēja man klēpī un ar prieku murrāja.

Katram gadījumam es atstāju Ludkai viņas tantes tālruņa numuru, jo studenti vai direktore mani varētu palaist garām. Galu galā sirdsapziņa mani tomēr nedaudz mocīja. Ja Mirons sāks meklēt savus dokumentus? Viņš atnāk uz skolu, sāk uzdot jautājumus… Nu ko? Es joprojām nevarēšu viņam atdot dokumentus, bet es vismaz nodošu lielo zēnu ziņu, lai esi uzmanīgs. Nu, vai arī viņš viņiem atdeva to, ko bija parādā.

«Tā esmu pati vainīga,» es nomurmināju ar atriebību, kas nāca no nekurienes, un kaķis atbildēja ar apstiprinošu «Ņau».

6 nodaļa

Nogaidījis vēl vienu stundu un pabeidzis ar vistām, pusdienoju ar kāpostu tīteņiem un atkal jutos skumji. Pēc daudz tējas dzeršanas, šūpošanās šūpuļtīklā un staigāšanas pa dārzu, es nolēmu pastaigāties pa ciematu.

Bija jau tumšs, un es cerēju, ka vietējie mani neatpazīs. Vismaz šodien nebija vēlmes sazināties ar ārpasauli.

Uzmetusi tantes vilnas jaku, nolēmu doties uz kapliču. Tā teikt, lai savām acīm ieraudzītu nezināma mākslas mecenāta iedibināto skaistumu. Garīgā atbalsta tuvums aicināja manu pārbaudījumu nogurušo dvēseli. Par laimi, pa ceļam nevienu nesatiku.

Šajā laikā ciems parasti vakariņoja, atpūšoties no ikdienas rūpēm un darbiem dārzā. Vietējie dzērāji jau bija ar seju iekrituši zālītē, viņu sievas skatījās seriālus, tāpēc gāju diezgan pārliecinoši. Šurajakas vectēva mājā dega gaisma un mirgoja ēnas, bet es negāju ciemos, nolemjot atstāt apsveikuma rituālu uz rītdienu.

Lēnām devos uz veikalu, atzīmējot, ka tas ir mainījies. Uz logiem ir restes un jautri aizkari. Uz lieveņa sēdēja neskaitāmi kaķi, īpaši izcēlās resns kaķis ar saplēstu ausi. Viņš gulēja nedaudz augstāk par pārējiem un laiski paskatījās uz mani, raustīdams ausi.

Uzmanīgi samīļojot huligānu, apstaigāju veikalu, krēslā apskatīdams neskaitāmās bļodas un kastes ar pārtiku. Nezināmā Kristīna manās acīs uzreiz nopelnīja bonusa punktus, jo es svēti ievēroju principu: pastāsti par savu attieksmi pret dzīvniekiem, un es pateikšu, kāds tu esi.

Kaķu tēmas pārņemta, nepamanīju, kā pa taciņu, kas veda cauri laukam, esmu nogājusi pietiekamu gabalu uz priekšu līdz upei. Parādījās kapliča, kas izpeldēja no vakara miglas un parādījās man visā savā skaistumā un varenībā. Tā atradās uzkalniņā: gāju tālāk pa slapjo zāli, priecīga, ka esmu uzvilkusi tantes gumijas zābakus.

Nākot tuvu, es mehāniski pievilku koka durvis, pārliecinājos, ka tās ir aizvērtas, steigšus pārbraucu pāri pie kupola un aizklīdu upes virzienā. Apsēdusies krastā aiz krūmiem, apviju rokas ap ceļgaliem un ļāvos melanholijai. Manas domas virpuļoja emociju virpulī: es nopūtos un vaidēju, prātīgi atkārtojot monologus un domājot par savu neveiksmi.

Pēkšņi man aiz muguras gurkstēja zars, tad atkal un atkal. Es ar bailēm paskatījos apkārt, atzīmējot, ka jau esmu pārāk ilgi nosēdējusies un man ir diezgan auksti. Un tieši tad, kad grasījos piecelties un iet, no šausmām biju cieši sakņojusies zemē.

Kāds milzīgs bluķis peldēja tieši no miglas man pretī. Figūra šķita vīrišķīga, taču tās gigantiskais izmērs viņu pārsteidza. Galvā bija kaut kas līdzīgs cepurei, un zem cepures… Es nevarēju redzēt seju, jo tās nebija. Kaut kāds ciets pelēks plankums. Ko tante runāja par Buhalova kunga spoku?

It kā no malas dzirdēju kādu čīkstam, bija grūti aptvert, ka īstenībā čīkstēju es. Es nekad agrāk nebiju čīkstējusi, tāpēc balss man likās pretīga un pārāk augsta.

Spoks, nesasniedzot mani pāris soļus, apstājās miris. Sāku krustoties un nez kāpēc kliedzu «Aleluja!», skatījos apkārt, meklējot kādu stiprāku nūju. Tad iekritu acīs uz dažām makšķerēm, kuras kāds bija uzstādījis mazliet uz sāniem. Divos lēcienos sasniedzis mērķi, es izvilku makšķeri no ūdens, pārsteigts par savu veiklību. Tūlīt noskanēja zvans, un es sāku šūpot savu jauniegūto ieroci, uzreiz sapinoties makšķerēšanas auklā.

– Hey, ko jūs darāt? – spoks piesardzīgi jautāja un tomēr izpeldēja no miglas. Kā ezis. Nez kāpēc viņam rokās bija arī makšķeres un spainis.

– Ko tu dari? Vai tu staigā, es domāju? Kas tu esi?

– Aleksandrs I. Ivanovičs. Masļenkovs. Es atnācu makšķerēt, un šeit tu kliedz. Es nobiedēju visas zivis. Kas tu esi?

– Aleksandrs Masļenkovs? Shuryayka? Vai Tu esi? Kas tev ar seju? – es atviegloti izelpoju, nezinot, smieties vai raudāt. Sākumā es vienkārši apsēdos uz zāles. Tā bija ļoti stulba situācija, un tad no otras krasta puses vairāki cilvēki ņipri virzījās uz mums, vicinot rokas. Acīmredzot makšķerniekus, kuru makšķeres es traucēju, piesaistīja mana čīkstēšana. Dīvaini, man likās, ka esmu šeit viens.

«Šis ir moskītu tīkls,» Šurjaka neizpratnē nomurmināja, novilkdama cepuri ar tīklu no galvas. Acīmredzot viņam uzdāvinājis vectēvs. – Es tevi neatceros. Maša?

– Glāša. Ejam prom no šejienes,“ es nervozi paraustu viņam aiz rokas, metot makšķeri uz sāniem un mēģinot atbrīvoties no makšķerauklas. „Tagad viņi mani sodīs par manas makšķeres sabojāšanu. Un reiz tu apjuki un atstāji biksītes uz āķa…

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «Литрес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на Литрес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.