Edgars Auziņš
Miesassargs

1. daļa

Parks nebija pārpildīts. Alīnai patika skriet darba dienās, laikā, kad lielākā daļa ierēdņu jau šturmēja biroja durvis un turniketa rāmjus. Šeit, priekšpilsētā, tajā brīdī valdīja svētlaimīgs klusums. Tikai vientuļās mātes atgriezās no bērnudārza, atstājot savus sīkumus skolotāju gādībā. Tās bija vientuļas, nogurušas sievietes, viņas reti paskatījās no telefona. Reizēm viņi vienkārši sarauktu pieri vēroja skrienošo meiteni (kārtējais atgādinājums par liekajiem kilogramiem!), ietinās vaļīgos sporta kreklos un klīda tālāk. Vairāk par visu Alīnai nepatika pūļi un citu cilvēku uzmanība. Pirmais viņai neļāva sadzirdēt savas domas, un ar otro viņai pietika darbā.

Šodien bija brīvdiena, bet tērēt to sev ir nepieejama greznība, ja strādājat apsardzē. Šādu dienu grafiks parasti ir vēl saspringtāks. Skriešana, trenažieru zāle, šautuve, pa pastu uzkrāto dokumentu un ēku plānu šķirošana. Izpētiet no biroja nosūtīto anketu kaudzi. Jā, Alīnai bija arī birojs, plašs, gaišs un reprezentabls – tas viss, lai radītu komforta un uzticamības sajūtu turīgam klientam. Vai klientiem. Pēdējā laikā arvien biežāk par sievām tiek pieņemtas bīstamas sievietes ar ieročiem.

Alīnai pašai uz turieni nācās braukt reti, Inga bija atbildīga par visu. Un, ja jūs sauca pie priekšnieka, lai iedzertu kafiju birojā, saruna, visticamāk, būs forša. Viņa sarāvās un aizmeta malā nepatīkamo atmiņu. Pats klients izrādījās īsts āksts: sākumā viņš izvēlējās darbinieku pēc fotogrāfijas, pat nepaskatoties uz viņas sasniegumiem, un pēc pāris mēnešu nevainojama atbalsta izdzēra drosmes dziru un devās viennozīmīgi. nodomiem. Alīnai bija žēl tikai viņa dēla, ar kuru viņai izdevās sadraudzēties. Zēnam jau nav viegli dzīvot kopā ar vīrieša tēvu un vienmēr aizņemtu māti. Jūs nevarat iziet pagalmā, jūs nevarat braukt ar velosipēdu (ja viņi jūs nolaupa!). Elitārās skolas draugi ir pilnīgi divkosīgi liekuļi.

Bet tas ir darījums: ja attiecības starp klientu un miesassargu pagriežas nepareizā virzienā, nav nozīmes, kurš ir iniciators. Afērām te nav vietas. Klientam tiks piedāvāts jauns darbinieks vai samaksāts līgumsods. Pēc tam priekšnieks visu meistarīgi sakārtoja, pat spēja attaisnot klienta pleca subluksāciju ar apsarga pastiprinātajiem refleksiem. Alīna iesmējās, atceroties, kā viņa gribēja iesita dupsi botoksam pa čuguna atkritumu tvertni viņa paša pagalmā, taču laikus apstājās.

Te nu mēs atkal esam. Manā galvā milzīgā ātrumā pazibēja attēli, un mans pulss sāka paātrināties. Tā notiek vienmēr: skrienot tu sāc par kaut ko domāt, un domas virmo galvā, iegūstot detaļas un mūžīgo «man vajadzēja tā atbildēt.» Alīna paskatījās uz savu fitnesa pulksteni un samazināja ātrumu. Mums jādomā par kaut ko ērtāku. Par vīriešiem?

Uh-u… atkal pagātne. Pat gaišā diena, šķiet, kļuva nedaudz pelēkāka.

«Ne ar manu darbu, ak, ne ar manu…» viņa nomurmināja zem deguna, cenšoties nepaātrināt un vērot savu elpošanu. Jā, jūs varat atrast ko vienkāršāku, atvērt tur kafejnīcu vai kļūt par to pašu palīgu, bet bez pistoles zem rokas. Sēdi, šķiro papīrus un pasniedz kafiju. Bet tad visas prasmes, ko viņa tik ļoti apguvusi un attīstījusi, paliks tikai dīvains hobijs. Būs jādodas uz šautuvi un par saviem līdzekļiem jāsit boksa maiss. Un viņa, protams, neapstāsies. Un kāds vīrietis var paciest sievieti, kura pēc definīcijas ir stiprāka? Galu galā patiesība ir stiprāka: te ir garoza, te ir ieroču atļauja, te ir kaudze medaļu no sacensībām. Šeit, kā saka, ir tieši pierādījumi. Piedāvājumi, protams, nāca, un par uzmanības trūkumu sūdzēties nebija. Daži tipi nepārtraukti tuvojās Alīnai, bet ar viņiem viss izrādījās slikti, paldies Dievam.

Viņa neizskatījās liela vai vīrišķīga. Vidusmēra cilvēka acīs viņam ir parasts sportisks augums, vidējais augums. Kamēr viņa nav nostājusies, ir grūti iedomāties, ka šī mīļā meitene met boksa maisu vai izsit desmit no desmit mērķiem. Un profesionālās miesassargu sejas vaibsti bija diezgan sievišķīgi. «Pat pārāk daudz,» Inga saviebās, pirmo reizi ieraugot Alīnu intervijā.

– Atvainojiet?

«Man likās, ka tu savā CV tikko ievietoji fotošopa fotoattēlu, tā dara visi,» nopūšoties paskaidroja darba devējs.

– Hmm, kāpēc? Lai darba devējs viņus satiekot neatpazīst? Man ir patiešām skaistas fotogrāfijas, no studijas, ar pareizo apgaismojumu. Bet es nenācu uz modeļu aģentūru. Diemžēl tikai šis selfijs tika atrasts lietišķā stilā un pilnā sejā.

«Arī selfijs ir lielisks.» Ir bail iedomāties, kas atrodas tavā studijā. – Inga uzsita ar pirkstiem pa galdu. – Mūsu darbam jūsu izskats drīzāk ir mīnuss. Skaistus cilvēkus par apsargiem pieņem reti. Klienta pusē, kā likums, ir greizsirdīga sieva. Vai arī viņš pats uz tevi skatīsies kā uz eskortu.

«Nu, lai viņu pārliecinātu, man ir instrumenti,» Alīna atturīgi pamāja ar galvu uz iespaidīgo mapi.

– Ak, par to nav nekādu jautājumu, es paskatījos. Bet tavs tips ir vairāk piemērots, lai būtu apsargs kādam estrādes dziedātājam, lai nebūtu uzkrītošs diskotēkā,» šo «ēē» ņirgājoši vecmodīgi izvilka Inga. – Mums ir maz tādu klientu, un viņi visi jau ir piešķirti citām meitenēm.

– Es jums nosūtīšu sava CV kopiju, ja pārdomāsiet. «Viņa piecēlās, neslēpjot savu īgnumu. Viņa ieguva savu izskatu no dabas, un Alīna neizturējās pret viņu pārāk rūpīgi. Uz sejas bija vairākas rētas no griezumiem, kas pārsteidzoši labi sadzija – pat nevajadzēja šūt. Kad viņa bija jauna, viņai bija jāiet uz darbu un skolu ar purpursarkanām melnām acīm, un viņa pat nepūlējās tās maskēt ar tonālo krēmu. Un apkārtējo sastindzis reakcija šādos brīžos viņu tikai uzjautrināja.

– Nosūtiet to. Mēs to atstāsim datu bāzē, un, ja jums būs kāds klients, mēs jūs informēsim.

«Paldies, mēs jums atzvanīsim,» Alīna nespēja izjokot.

– Tieši tā.

Inga atzvanīja.

Tā Alīna sāka savu ceļu mazpieprasītajā un citiem nesaprotamajā sievietes miesassarges profesijā. Sākumā tās bija vienreizējas tikšanās un kautrīgu sieviešu pavēles. Ierodies, pavadi, stāvi aiz muguras bankā, kamēr klients izņem naudu. Darījumi ar nekustamo īpašumu un mantošana ir banāla rutīna, kas neprasa novērošanas objekta un tā saistību izpēti. Tas arī nav ļoti labi apmaksāts. Bet Alīna ar visu entuziasmu piedalījās pasūtījumos un ātri atrada pielietojumu savam galvenajam «trūkumam». Pavadīšanas jautājumam meitene piegāja radoši: tur, kur miesassargam vajadzēja nepiesaista uzmanību, viņa, gluži pretēji, savāca visu acis un ļāva klientam mierīgi pabeigt savu biznesu, kamēr potenciālie nolaupītāji un krāpnieki skatījās uz gaišmataino Amazoni. ideāls grims.

Alīna bija labi apmācīta Centrā, kas apmācīja visus nākamos aģentūras miesassargus. Papildus savām kaujas prasmēm viņa iemācījās pūlī saskatīt cilvēkus, kuri visvairāk vēlas palikt neredzami. Reizēm, atkarībā no noskaņojuma, es nobiedēju metro kabatzagļus un sagriezu rokas tiem, kam patika sastrēgumstundās pakāpties zem svārkiem.

Tad sākās nopietnāki uzdevumi, un Alīnas profils ilgu laiku kļuva par «zelta bērniem». Tad viņa pirmo reizi saskārās ar savu ārējo datu noraidīšanu. Orientēšanās sapulcēs bagātās dāmas patiešām šķībi skatījās uz sportisko meiteni un izvēlējās vecākas kandidātes, kurām jau bija savi bērni. Taču nevainojams CV un atsauksmes pamazām darīja savu. No mutes mutē sāka darboties pilnā sparā pēc viena incidenta. Viņa izvilka bērnu no degošās automašīnas un izsita vienu no nolaupītājiem, kurš gadiem ilgi bija sadarbojies ar tēvu. Septiņgadnieks nebūtu skrējis pie svešinieka, bet Alīna it kā ar kaķa instinktu saprata visu, pirms notika neizbēgamais. Lai gan tas, protams, nebija instinkts, bet gan ilgstoša klienta sociālā loka izpētes darba rezultāts, ko pirms pienākumu pildīšanas veic jebkurš miesassargs. Šeit jūs sākat mazliet saprast biznesu, investīcijas un visus klienta radiniekus, ieskaitot mirušos. Alīna arī zināja no pirmavotiem, kā viņi pēkšņi augšāmcēlās un kopā ar reiderisma grupu ieradās birojā.

Tā, pamazām gūstot pieredzi, viņa sasniedza pastāvīgos klientus un saspringto grafiku. Un tagad es vairs nesapratu, kā es varu dzīvot savādāk. Vecākiem, protams, tas viss nepatika, taču dzīve visu ģimeni aizveda uz dažādām pilsētām, un viņi nevarēja ietekmēt jau pieaugušās meitas lēmumus. Pieradām pie dīvainībām, iemācījāmies sarakstes un zvanu koda vārdus. Un tomēr dažreiz mana māte sāka dziesmu par laulību, mazbērniem un «tev jau ir trīsdesmit četri». Alīna nopūtās un pabeidza sarunu.

Ir grūti atrast vīrieti, kurš mierīgi gulēs, kamēr viņa sieviete tiek pakļauta lodēm divas pēc divām. Pat starp «savējiem». Militāristi, policisti un citas drošības iestādes izvēlas sev maigas sievas, kuras gaidīs mājās ar boršču, nevis nesīs naudas maisus uz ielām naktīs. Lielākā daļa precēto kolēģu no centra izveidoja ģimenes pirms savas bīstamās karjeras sākšanas. Bet Alīna joprojām kaut ko gaidīja, meklēja, kļūdījās…

Viņa uztvēra klīstošās pusaudzes skatienu un nogriezās uz taciņas starp kokiem. Viņa plānoja sākt uztraukties par sieviešu laimi ne agrāk kā četrdesmit. Un līdz tam vēl ir tik daudz laika! Varbūt viņa vispār nedzīvos. Alīna automātiski piesteidzās pie šīs domas. Ceļš starp kokiem vienkārši ērti gāja lejup. Meitene paātrinājās un nepamanīja mānīgi izvirzīto sakni.

Viņa refleksīvi sagrupējās, taču tikšanās ar zemi tik un tā izvērtās smaga. Alīna pārbrauca ar vaigu pāri maziem zariem, un viss gaiss uz mirkli izlidoja no viņas krūtīm. Viņa uzreiz apgriezās uz sāniem un ar naidu skatījās uz jaunajiem skriešanas apaviem. Viens bija aizlidojis un tagad izspraucās, pirksts bija iesprūdis zem neveiksmīgas aizķeršanās.

«Brazdieties, Alīna,» viņa skaļi teica. Un viņa pievienoja pāris spēcīgus izteicienus, atbrīvojot kurpes. Arī nātres, sasodīts!

Viņa atrāva kāju no spilgti zaļajiem krūmiem, bet jau juta pazīstamu kņudošu sajūtu uz ādas.

– Skaistule, kur mēs skrienam? No kā? – Izsmejoša balss lika viņai pacelt acis un šķielēt pret gaismu. Runātājs nebija jauns un varēja atcerēties šo parku kā piepilsētas meža joslu bez soliņiem un labierīcībām.

– Dažreiz cilvēki skrien. Jo viņi to vēlas,» Alīna sacīja, grozot plaukstas locītavu, kas pārņēma visu inerci no kritiena.

– Vai tu gribi nomētāt kājas? Tas ir noderīgi, ceļi būs platāki. «Vectēvs, kura pirms minūtes nebija, atbalstījās uz nūjas un vilcinādamies pasniedza meitenei roku. Alīna nobolīja acis un ar vienu kustību piecēlās kājās. Pieņemt palīdzību no veca cilvēka, tā ir cita lieta.

– Paldies, es pati. «Viņa paskatījās uz sāniem uz sarunu biedra saburzīto roku un sāka tīrīt sevi. Pēc kritiena sportiskais gars pazuda kaut kur krūmos. Nebija vēlēšanās to meklēt un atgriezties skriešanā, tāpēc Alīna ar nopūtu noslēdza treniņu uz rokassprādzes.

«Visi ir kļuvuši neatkarīgi,» vecais vīrs iesmējās. – Feministe, vai kā?

«Tu zini labāk, mēs ar Klāru Cetkinu esam dzimuši dažādos gadsimtos,» Alīna atcirta un tad diezgan laipni piebilda: «Paldies par gatavību palīdzēt, bet man nepatīk pieskarties svešiniekiem.»

– Mani sauc Dmitrijs Petrovičs, jūs varat mani satikt.

Alīna garīgi ievaidējās. Viņa kopumā cienīja vecākus cilvēkus un izturējās pret viņiem uzmanīgi. Bet tālumā. Gandrīz visi veči bija uzmācīgi un lēkāja pie jebkuras izdevības papļāpāt. Alīna pat apskauda vieglumu, ar kādu viņas vectēvs pārtrauca saziņu ar pilnīgi nepazīstamu meiteni. Viņa prata sazināties darbā, prata veidot dialogu ar dažādiem sarunu biedriem, taču bez pistoles un jakas viņa jutās neērti.

«Dina,» viņa pamāja, parasti saucot citu vārdu, «bet atvainojiet, man ir grafiks, ir pienācis laiks skriet.»

– Atkal skriet?

«Nu… iesim,» Alīna godīgi teica, sānis skatoties uz pietūkušo potīti (ar to joprojām nebija pietiekami!), «bet ejiet ātri!»

– Kur es varu sekot tev līdzi? Ej, mans dārgais, ej… Starp citu, tālāk ir stends, tur ir laba kafija!

– Jā, es zinu! – viņa uzmeta pār plecu un kliboja prom.

Kāpēc gan nedzert kafiju, ja diena neiet labi? Stalls bija diezgan pieklājīgs mazs kafejnīca. Pavasarī plašajā verandā tika novietoti galdi, un tas kļuva par magnētu daudziem ārštata darbiniekiem ar MacBook. Tagad visas vietas bija brīvas, un Alīna ērti apsēdās uz maza dīvāna.

No šejienes pavērās skaists skats uz aizaugušo dīķi, un kapučīno garša lika man nedaudz samierināties ar šī rīta neveiksmēm. Spīdēja pavasara saule, bet ar šo uzdevumu tika galā arī verandā rūpīgi atstāta vilnas sega. Alīna centās nedomāt par to, kā viņa nostaigās sāpīgās divdesmit minūtes līdz ieejai. Pēc maratona treneres ieteikuma viņa skrējienam ģērbās tā, it kā ārā būtu par desmit grādiem siltāks nekā patiesībā. Šodien viņa bija uzvilkusi plānu izsitumu aizsargu un vidukļa somu, lai vismaz uz brīdi atslēgtos no darba tērzēšanas un ziņām. Viņai nepatika būt aukstam bez darba vajadzībām, bet acīmredzot viņai tas būs jādara.

Bet cik brīnišķīga šeit ir kafija! Alīna pacēla glāzi pie lūpām un sniedzās pēc deserta…

– Džesa, ak! Stop!

No sāniem pazibēja pinkains pelēkbalts zibens un ietriecās galdā. Alīna kūkas vietā satvēra gaisu, uzreiz refleksīvi iemeta plaukstu padusē, bet sajuta tukšumu. Un pinkains purns ar zilām acīm jau neatlaidīgi rakās zem rokas. Viņai pie purna bija piestiprinātas ķepas, ar kurām viņa laimīgi kustināja, mēģinot iekļūt Alīnas apskāvienos.

– Džesij, o, draņķīgais suns!

Elpas īpašnieks uzskrēja uz verandas un metās glābt Alīnu. Viņa neiebilstu to darīt pati, taču viņa bija aizņemta, lai saglabātu kafijas krūzi kreisajā rokā. Suns izklājās pāri meitenei un priecīgi luncināja savu saritināto asti, aizsedzot deserta pēdas uz zemā galda.

– Džesija! – saimnieks bezpalīdzīgi gaudoja un mēģināja viņu atraut no Alīnas, bet suns čīkstēja un sāka dauzīt pa visu. Stikls neizturēja un saburza, atvadoties izšļakstīdams smaržīgu strūklaku. Alīna viņu izmeta un ar abām rokām satvēra pinkaino zvēru. Suns pēkšņi apklusa, skatījās uz viņu sānis, pilns pielūgsmes.

– Ak! Uzmanīgi…

«Tu nevari būt uzmanīgāks,» Alīna saspringti sacīja, pētot pūkaino viesi un viņas mīlestības sekas.

– Piedod man, lūdzu, viņa parasti ir mierīga, viņai vienkārši pietrūka cilvēku un kļuva pavisam traka. Neesi apdedzis?

«Nē,» Alīna paskatījās uz slapjo piedurkni, kas smaržoja pēc kafijas, «šeit viņi to dara pareizā temperatūrā, bez verdoša ūdens.» Šķiet, ka viņš ir mazliet atdzisis.

– Es tev nopirkšu jaunu kafiju! Atvainojiet, Dieva dēļ!

Alīna uzmanīgi paskatījās uz sarunu biedru. Viņas priekšā stāvēja jauns puisis, kurš izskatījās pēc studenta vai nesen absolventa, tievs, bet ar sportiskā fona pēdām ķermenī. Vieglatlētika vai kāds no komandu sporta veidiem? Kājas ir spēcīgas. Hokejs, volejbols, futbols? Basketbolam augums un rokas nav vienādas. Deltoīdi un pecs nav sašūpojušies. Joprojām futbols. Varbūt cīņas māksla? Hmm, nē. Viņa ne ar ko citu nesajauktu cīkstoņa un boksera stāju. Taču tagad visiem ir pēdas no biežas sēdēšanas pie datora, taču diez vai šis puisis pie tā pavadīja desmit gadus pēc kārtas, kā Alīna pirms iestāšanās drošības dienestā. Drīzāk viņš sēdēja stundas universitātē un spēlēja Dotu naktī.

Un viņa vaibsti liecināja arī par vīrieša valdzinošo bezrūpību, kuram pieder viss pasaules laiks. Kā tas notiek tikai ar jauniem puišiem, kurus dzīve vēl nav situsi.

«Un deserts,» viņa svarīgi piebilda, pavērsdama skatienu uz puķu dobi, kur atradās «Napoleona» gabals.

Puisis pagrieza galvu, un Alīna īpašo iezīmju sarakstam pievienoja auskaru ausī, ko nedaudz aizsedza viņas mati.

– Un, protams, es nopirkšu desertu! Atvainojiet, lūdzu! Džesij, iesim! «Viņš pastiepa roku pret suni, bet tas sāka šķobīties, protestējot. Alīna pakasīja viņai aiz auss, un viņa apklusa.

«Ej, nopērc, es to turēšu,» Alīna ņirgājoties teica.

– Izskatās, ka šis idiots ir par visu. «Puisis satvēra rokas, vainīgi pasmaidīja un devās uz kases aparātu.

Impulsīva, holēriska, ātra sejas izteiksme. Rēta uz plaukstas locītavas. Alīna prātā pievienoja vēl pāris rindiņas un atzīmēja tās ar jautājumiem. Profesionālā deformācija. Briesmīga lieta, kas nekad neizslēdzas. Un stresa situācijā viņš to visu ieslēdz. Lai gan Alīnas pirmās spontānās reakcijas jau bija atbrīvotas, un pinkainais brīnums, kas tika piespiests viņas krūtīm, bija diezgan relaksējošs.

Džesija pat uzreiz nereaģēja uz sava saimnieka aiziešanu. Pēc piecām minūtēm viņa pagrieza purnu, ieraudzīja viņu atgriežamies un nomierinājās. Alīna pārvilka segu pār pleciem, un ar suni zem tās jutās ļoti jauki un silti.

Puisis pabīdīja galdu prom no pūkainās astes un uzmanīgi uzlika uz tā papīra šķīvi ar kūku un jaunu kapučīno glāzi.

– Bez cukura? – Alīna pedantiski noskaidroja.

– Ak, es aizmirsu cukuru, es to tūlīt atnesīšu! – puisis raustījās.

«Nevajag,» viņa pastiepa roku pēc kafijas, turot suni rokās, un aicinoši pamāja. – Apsēdies, kāpēc ne?

– Jā, es tikai… tagad!

Puisis atkal aizbēga un drīz atgriezās ar otru glāzi.

«Šis slapbenis joprojām neizkāps?» – Viņš jautri pamāja Džesijai.

«Suns ir atradis vietu dzīvē,» Alīna pasmīnēja.

«Viņa pat nav mana,» puisis atvainojās un steidzās paskaidrot: «Draugs aizgāja un pameta viņu, un Džesijai viņas pietrūkst.» Viss dzīvoklis jau ir izpostīts…

«Haskijam ir tāds raksturs, ko jūs varat darīt?» Jūs nevarat ceļot ar viņiem. Šim sunim ir nepieciešama uzmanība un aktivitāte. – It kā apstiprinādama, Džesija sarosījās, sānis skatīdamās uz kūku, un puisis apdomīgi pacēla šķīvi. «Džesija…» Alīna teica ar uzsvaru, un suns atkal apklusa, vainīgi sita viņai asti.

«Kādu iemeslu dēļ viņš tevī klausās,» puisis bija pārsteigts.

«Jūtos spēcīgi,» Alīna iesmējās.

«Drīzāk viņa saprata, ka ir izdarījusi kaut ko nepareizi, un atvainojas.» «Es esmu Igors,» puisis jautājoši paskatījās uz Alīnu.

«Irina,» viņa atbildēja, «iepazīsimies.»

– Vai tev nav tik auksti? «Igors pagrieza galvu, bet neredzēja ne jaku, ne mēteli. Alīnai bija legingi un sporta šorti, kas nepārprotami nebija paredzēti lēnai pastaigai pavasara vēsumā.

«Džesija būtu laba kā karstā ūdens pudele.»

– A! Jūs droši vien tikko esat noskrējis,» Igors uzminēja.

– Kas mani atdeva?

– Fitnesa pulkstenis? kedas? Uz šortiem uzraksts «hardcore running», es pat nezinu… – Viņš pasmaidīja, un Alīna neviļus pasmaidīja pretī. Igora vaigos parādījās jaukas bedrītes.

«Šodien viss negāja pēc plāna, tāpēc turpmākajās dienās es būšu vairāk kā gājēja,» viņa pēkšņi godīgi atzinās. Džesija beidzot nolēma atbrīvoties no mīlestības objekta, nolēca zemē un sāka šņaukt verandu. Igors pastiepa roku pie suņa, izraujot pavadu, bet tas ātri aizskrēja uz kokiem.

«Labi, pagaidām ej pastaigāties…» Viņš apsēdās atpakaļ, skatīdamies tajā virzienā.

«Viņa ir gudra, diez vai viņa tālu skries.» Ļaujiet viņam skriet. Vismaz kāds…» Alīna skumji noteica.

– Un kas notika?

Viņa domāja un runāja par slikto kritienu. Nostrādāja nejauša ceļa biedra efekts: pēc divdesmit minūtēm viņi jau smējās kā seni paziņas, un Alīna par Igoru zināja visu: kādu augstskolu viņš beidzis, kāpēc palika bez darba, kur pagājušajā vasarā devās atvaļinājumā. Puisis izrādījās tipisks jaunās paaudzes pārstāvis – mīļotais bērns, kura vecāki dēlam iedeva dzīvokli, iedeva izglītību un tagad pacietīgi vēroja, kā bērns nodarbojas ar pašrealizāciju un sevis meklēšanu. Alīna neviļus bija skaudīga: dzīve viņai radīja pavisam citus sākuma nosacījumus – viņai viss bija jāsasniedz pašai, jāņem dzīvoklis kredītā, ar galvu jāstrādā pie finansiālās izaugsmes. Un pēdējos četros gados arī ar dūrēm.

Starp viņu pasaules uzskatiem bija milzīga plaisa, taču Alīna prasmīgi atdarināja, radot tādas pašas iespaidu kāras un bezrūpīgas meitenes tēlu. Viņa to darīja ikreiz, kad atradās gadījuma saziņā: viņa izturējās brīvi un atklāti, uzdodot jautājumus. Parasti cilvēkus nelutina svešinieku interese par savu dzīvi un, sastapušies ar atvērtām ausīm, viņi priecīgi izklāsta visus savus sīkumus, atliek tikai pamāt. Sarunas laikā nemanāmi beidzās kafija un deserts, mugurā sāka pūst manāma gaisa sajūta, un Alīna beidzot atcerējās par nesašķirotajiem dokumentiem.

– Laikam jau ir laiks. «Viņa izmantoja pauzi, kas radās, piecēlās un ar nožēlu paskatījās uz segu. Iepriekš viņa mierīgi būtu skrējusi mājās, izkliedējot asinis, taču pirmo soli sajuta asas sāpes pietūkušajā potītē. Alīna noelsās.

– Tu brauksi tieši šādi? – Igors iepleta acis.

– Ne pirmo reizi, ko jūs varat darīt? Bija patīkami papļāpāt. «Viņa skumji pasmaidīja un mainījās no kājas uz kāju. – Viss kārtībā, es tagad iesildīšos.

– Džes, nāc pie manis!

Igors gatavībā paņēma pavadu un steidzās sunim pretī. Alīna kliboja prom, nepagriezusies, bet pēc pāris minūtēm atkal dzirdēja pazīstamo balsi.

– Džesa!

Nemierīgais suns, redzot, ka jaunais interesantais cilvēks attālinās, metās pēc Alīnas, un Igoram bija jāpanāk meitene, lai beidzot noķertu suni pie viņas kājām.

«Viņa acīmredzami nevēlas no jums šķirties.» Un… arī es,» viņš uzmundrināts izpļāpājās.

– Man tiešām jāiet. – Alīna prata runāt nelokāmi, neatstājot nekādu iespēju.

– Bet jūs salst, ļaujiet man vismaz jūs aizvest mājās, jūs esat kaut kur tepat netālu, uz Čaikovska vai uz Zavodskaya, iespējams? «Džesa pielēca netālu un ar asti sasita viņas kājas, pieskaroties sāpīgajai vietai. Alīna saviebās.

– Par Čaikovski vai par Zavodsku noteikti.

– Turies šeit. «Igors pēkšņi ielika viņas rokās pavadu un sāka vilkt nost jaku.

– Tas ir ļoti jauki, bet tas nav nepieciešams. – Alīna pacēla plaukstu uz priekšu.

– Vajag! Ja saaukstēsies, paaugstinās drudzis,» Igors ar pārliecību izpļāpāja, džentlmeniski metot viņai pār pleciem apsildāmās drēbes un it kā nemanot pretestību.

«Un tad tu saaukstēsi un aizmigsi, tu mūžīgi gulēsi mājās, Džesa kļūs pavisam traka un apēdīs tavu dzīvokli,» Alīna mazāk pārliecināti sacīja.

– Jebkurā gadījumā viens no mums izdzīvos un varēs viņu staigāt. Shēma strādā,» kategoriski sacīja Igors, paņemot pavadu.

Alīna apstājās, skatoties viņam acīs. Igori bija skaisti, pelēki, ar krāsu pārejām varavīksnenē. Viņa skatiens mirdzēja apņēmībā un kaut kādā bērnišķīgā jautrībā. Alīna zināja duci veidu, kā atturēt nelūgtu ceļabiedru no viņu pavadīšanas, katrs skarbāk par otru, taču pēkšņi saprata, ka nevēlas tos izmantot. Šķita, ka šis nejaušais puisis viņu izsita no ierastās dzīves plūsmas. Viņam ir arī brīnišķīgs suns.

«Labi, pastaigāsimies,» Alīna pārtrauca ilgstošo acu kontaktu un pamāja ar roku uz izeju no parka, «šajā virzienā.» Džes, ejam?

Suns priecīgi luncināja asti.

Tuvojoties mājai, Alīna izņēma atslēgas, un tās kaitinoši grabēja. Džesija, kas visu laiku bija skrējusi netālu, kļuva nervoza, paskatījās uz viņu un uz viņas īpašnieku. Šis noskaņojums tika nodots Igoram, un pat Alīna pieķēra, ka jūtas neveikli. Pie ieejas durvīm viņi trīs jau nervozēja. Vajadzēja kaut kā beigt sarunu, bet viņi turpināja pļāpāt par grāmatām, mūziku, smieklīgiem video internetā un nevarēja apstāties.

– Labi, man tiešām jāiet. – Alīna novilka jaku un šodien pirmo reizi nodomāja, ka pēc skrējiena neizskatās vislabāk. Īsa zirgaste, bez grima, arī pparToms sajuta kāda cita jakas smaržu…

«Bet tagad es zinu, kur tu dzīvo,» Igors jautri sacīja.

– Tu man sekosi?

– Pirmkārt, es jums palūgšu jūsu tālruņa numuru. «Viņš piegāja nedaudz tuvāk, un likās, ka Alīna atkal lidinās, nevēloties pārtraukt acu kontaktu.

«Es to neņēmu līdzi.» Paņemiet to no kāda cita.

«Es neesmu nekāds gopņiks,» Igors smējās.

«Kā lai es zinu, ar ko tu nodarbojies,» viņa viltoja, taču domāja, ka par Igoru jau zina vairāk nekā par dažiem saviem klientiem.

– Esmu gatavs parādīt savu darba vēsturi.

«Jums tā vēl nav,» Alīna teica ar pārliecību.

– Kā tu zini?

– Džesija pļāpāja. Tad čau!

Viņa strauji pagriezās, džinkstot atslēgu saišķi, un iegāja ieejā. Bet trešajā stāvā viņa apstājās un apsēdās taisni uz kāpnēm, nometusi galvu rokās. Kāpēc gan nepadalīties ar numuru? Pilnīgi nepiedienīgi manā galvā sāka skanēt mammas vecie pārmetumi: «Nu, dodiet viņam vismaz iespēju!» Šīs vecās sarunas tēma nebija pelnījusi iespēju, bet kā jūs varat to izskaidrot savai mātei? Kopš tā laika Alīna viņai neko nav stāstījusi par savu personīgo dzīvi. Viņa atcirta: «Ja es precēšos, es jums paziņošu,» un apklusa.

Bet lieta bija cita. Nejaušs zēns ar suni neizskatījās daudzsološs. Nu, pieņemsim, ka viņi sāk satikties. Pirmajā randiņā viņa apmaksās rēķinu, aizvedīs viņu mājās ar valdības izdotu automašīnu un izdegs telpas. Tad viņš dosies komandējumā… arī paskaidrojiet, kas ir dīvains darba grafiks. Savas profesijas dēļ Alīna prata sajaukt pēdas ar talantu, bet kur ir uzticība šādās attiecībās? Viņa vienkāršajam zēnam uzzīmēs attēlu, kas agrāk vai vēlāk būs jāiznīcina. Jau uzzīmēta… viņš pat nezina viņas īsto vārdu.

Un labi! Izmet to no galvas un aizmirsti.

Alīna piecēlās, nokāpa pa kāpnēm un uzmanīgi apskatīja ielu. Igors nekur nebija redzams. Tomēr viņš aizgāja. Tas mani uz brīdi apbēdināja. Viņa gaidīja, ka puisis kādu laiku pakavēsies un mēģinās uzminēt viņas logu. Tālumā pazibēja pūkaina aste kā stūre un tūdaļ pazuda līkumā. Tāpēc viņš noteikti aizgāja. Alīna stāvēja vēl piecpadsmit minūtes, domīgi atspiedusi pieri pret auksto stiklu.

«Nu, ja tas ir liktenis, mēs tiksimies vēlreiz,» viņa skaļi čukstēja, lai pārtrauktu domu plūsmu.

Alīna pabāza rokassprādzi, pārbaudot, cik pulkstenis, un paskatījās uz zvana kūli, kas joprojām bija savilkta dūrē. Galvenā atslēga atvēra visas standarta durvis ar domofonu – ērti, ja steidzami jāslēpjas no nejaušiem lieciniekiem. Bet pirmo reizi noderēja tikai tagad. Alīna iznāca no kāda cita ieejas un gāja uz savas mājas pusi, drebēdamās no aukstuma un klibodama.

Viņa uz savu e-pastu tika tikai vakarā. Viņa atvēra mapi, pārlaida skatienu vēstulei un uzreiz uzgrieza pazīstamu numuru.

– Tu paskatījies? – viņa dzirdēja sveiciena vietā.

– Es to neņemšu.

– Klients izvēlējās tikai divus, un jūs viņam piestāvat labāk.

– Es esmu ārpus formas.

– Kas notika? – Vai tā šķita, vai Ingas ierastais lietišķais tonis liecināja par satraukumu?

– sagriezu kāju. Un viņiem ir vajadzīgs izskats, nevis miesassargs. Izskatīsies labi – klibs čalis papēžos.

– Tu joko? Kā jums izdevās?

– Tas ir tik stulbi, cik vien iespējams, es pat negribu tev stāstīt. Šodien nav mana diena.

Priekšnieks trokšņaini izdvesa.

– Papēži nav obligāta prasība. Šī ir vēlme. – Klausulē atskanēja steidzīga taustiņu klabināšana.

– Bet…

– Labi, vai tev pietiek ar dienu? Viņi var pārplānot tikšanos.

– Kaut kas jauns, klients mums pielāgojas, kad tas ir noticis? – Alīna uzmeta savainoto kāju uz galda un masēja sāpošo potīti.

– Pieprasījums ar peldošu datumu. Vai jūs to lietojat?

Diez vai Inga bez nopietna iemesla veltīs laiku atvaļinātam cīnītājam. Tas nozīmē, ka klients ir iemīlējies Alīnā.

– Nu… Labi tad.

Priekšnieks nospieda beigu pogu, un Alīna domāja. No vienas puses, bija patīkami justies pieprasītiem, no otras puses, neparedzētās klienta vēlmes radīja nepatīkamas domas. Kā būtu, ja kāds cits uzņēmējs atkal sajauktu apsardzes firmu ar eskorta pakalpojumu? Inga nebūtu tik uzstājīga par savu kandidatūru, ja nebūtu bijis pamata.

Kas viņš ir ar mums? Inkasācijas aģentūras direktors? Kāds Buzikins. Uzvārds, starp citu, ir atbilstošs. Alīna atkal atnesa failu ekrānā. Slēpjas aiz nekustamo īpašumu biznesa. Viss kā parasti: pavadi, gādā par drošību. Un viņiem acīmredzot komandā vajag meiteni, lai novērstu uzmanību, lai parādnieks atpūstos. Arī nosacīts draudu avots bija pazīstams biznesa magnāts, nevis kāds iebiedēts vecis ar mikrokredītu gūzmu. Tas nozīmē, ka haizivis kaut ko nedalījās, un problēma var izvērsties līdz nopietnai kāršu atklāšanai. Normāls cilvēks nekad negribētu atrasties vienā istabā ar šiem cilvēkiem, bet Alīna nebija normāla un juta tikai vieglu sajūsmu, kā parasti pirms pasūtīšanas.

Viņa izņēma pistoli, uzklāja uz galda raibu dvieli, izlika lupatas un otas un sāka gatavoties.

Alīnas dzīvē bija situācijas, kad viņa gribēja cilvēku piesiet, nožņaugt vai apglabāt dzīvu. Pirmo reizi viņa gribēja to visu izdarīt uzreiz. Lai pārliecinātos, virsū uzklājiet zālienu, izrullējiet to ar rullīti un visu apkārtējo iesaiņojiet ar ķīmiska piesārņojuma pazīmēm. Jau no paša sākuma kontakts ar toksisku klientu nav izdevies. Vīrietis bija par pusgalvu īsāks par Alīnu, ar pietūkušu seju un dziļiem plikiem plankumiem. Izbalušas acis skraidīja apkārt un, uzdūrušas miesassargu, gaļēdāji nopētīja piemēroto figūru. Atbildot uz to, Alīna ieslēdza sev raksturīgo «ķieģeļu» izskatu un zem deguna nolādēja. Aizdomas, ka izvēle kritusi uz viņu tikai izskata dēļ, apstiprinājās.

– Fotogrāfijā tu biji garāks.

«Papēži tiek laboti,» Alīna vēsi atcirta, skatoties uz klientu.

«Tad es vismaz valkātu svārkus.»

– Arī svārki tiek laboti. – Kad gribēja, Alīna prata izskatīties neiespējami stulba.

– Tātad, šeit ir mape, tur ir dokumenti, nepazaudējiet tos. Jūs sēdēsit labajā pusē, es saku «pieraksti» – tu pieraksti visu, ko es saku. Paspēlējieties ar seju un virpiniet matus, kā jūs, sievietes, protat darīt. Ļaujiet viņam novērst uzmanību, kamēr mēs to apstrādājam.

«Tātad biznesa sarunas,» Alīna ievilka, mēģinot uztvert nervozo skatienu, kas bija iesprūdis kaut kur viņas gurnu rajonā.

– Svarīgs! Arhīvs! – Vīrietis pacēla pirkstu un apmierināti iesmējās. – Jāpaņem vesela delegācija.

– Es gribētu, lai man būtu brīvas rokas. Ja jūs rēķināties ar mani kā vairāk nekā tikai stenogrāfu.

– Mana meitene, tavs uzdevums ir visvienkāršākais. Vispār es mežonīgi pārmaksāju par jūsu pakalpojumu, un jūs šeit esat tīri mēbeles. Lai nospiestu, mums ir Sanija un šī otrā… kā sauc tavu mazo brāli? – viņš kliedza uz sāniem. – Tomēr tam nav nozīmes. Īsāk sakot, esi mīļš, vai uzdevums ir skaidrs?

«Vairāk nekā,» skatiena «ķieģelis» kļuva smagāks un kļuva svina krāsa. – Precizēšu: kam glābiņš ir prioritāte – dokumenti vai tava persona?

– Tu esi stulbs vai izliecies?!

– Tātad, dokumenti.

– Tiešām stulbi. Mums ir! Bizness! Sarunas! Viss noritēs gludi, es jums saku! – It kā cenšoties sevi pārliecināt, vīrietis kaldināja katru vārdu.

– Labi. Man bija norādījumi. Bet neparedzētas situācijas gadījumā mēģiniet netraucēt manam darbam.

– Galvenais, lai TU neiejaucas. Un neaizsedz puišu gaismu. – Vīrietis viņai aiz muguras pamāja. Pie pelēkās ķiveres klusi gaidīja divi dūšīgi apsargi, divus metrus gari.

Viņi četri iekāpa mašīnā. Sanija un ne-Sanija ieņēma priekšējos sēdekļus; Alīna joprojām nesaprata, kurš no viņiem brauc. Viņš un Buzikins sēdēja aizmugurē. Ceļš no kotedžu ciemata ilga apmēram stundu, visu šo laiku Alīna klusēja vai īsi «uh-hu» mēģināja sarunāties ar sevi. Drīz vien klients zaudēja interesi par vienpusējo sarunu un pievērsa uzmanību savam iPhone.

Beidzot Geliks izbrauca zem neuzkrītošas biroju ēkas barjeras un ieņēma vietu tukšā autostāvvietā. Klients sāka tvert rokturi, bet apsargs izlēca pirmais un piekāva viņu. Šoferis iznāca no otras puses, atvēra Alīnai durvis, un viņa sāka strādāt.

Ja mašīnā iekāpa drūma, klusa sieviete, ārā iznāca pavisam cits cilvēks. Alīna ar riebumu izbāza kāju, kratīja to gaisā, meklēdama atbalstu, un apsargs, paklausot pamata vīrieša refleksam, pasniedza viņai roku. Miesassargs atstāja automašīnu ar garlaikota mīlnieka gaisu, kas pieradis pie greznības un dīkstāves. Viņa paņēma mapi ar dokumentiem un nejauši satvēra to ar diviem pirkstiem, it kā tas būtu kaut kas nenozīmīgs.

Alīna ātri apstaigāja automašīnu, pasargājot klientu, kad viņa izkāpa ārā, un pagriezās, it kā aicinot viņu ātri sakārtot savas lietas un doties uz iepirkšanos. Apsargi aizsedza klientu priekšā un aizmugurē, Alīna stāvēja labajā pusē, tajā pusē, kur pacēlās vairāki stāvi ar atvērtiem logiem.

Grupa apstaigāja ēku, ignorējot sveicienam atvērušās galvenās ieejas automātiskās durvis, un uzkāpa pa dienesta kāpnēm. Viņi viņus jau gaidīja ceturtajā stāvā. Meitene nepieklājīgi īsos svārkos un plašu dekoltē pasmaidīja, ieraugot drūmos sargus, un aicinoši pamāja ar roku uz gaiteni. Alīna greizsirdīgi nopētīja savu konkurenti, pievērsa skatienu cieši ģērbtajam dupsim un izaicinoši saknieba lūpas. Kliente, protams, bez mulsuma skatījās uz meiteni un pat izteica pāris stulbus komplimentus, kas lika Alīnai nobolīt acis. Puiši!

Galvenais birojs, kur viņi tika aizvesti, bija nedaudz pārpildīts. Parādniekam izrādījās savs nodrošinājums, Sani un ne-Sani kopija, it kā viņi būtu klonēti vienā mēģenē. Alīna pati izvēlējās vietu pie ovālā galda, kas aizņēma lielāko daļu telpas. Ienākot iekšā, viņa uzsita nīsto mapi pret dārgo galda virsmu, savācot visu uzmanību. Buzikins apstiprinoši pamāja ar galvu, norādīja ar pirkstu uz dokumentiem un, netērējot laiku, apmainoties patīkamām lietām, iesaucās:

– Paraksti to.

Vīrietis pie galda apstājās un paskatījās uz apmeklētāju. Alīna piegāja pie Buzikina, koķeti izvilka no viņa krūšu kabatas dārgu parkeri un aicinoši pamāja ar to gaisā.

«Es pārāk rīkojos,» viņa novēloti nodomāja, kad kolekcionārs pavadīja viņu mugurā, sitot pa dupsi.

«Izskatījās, ka plānojam apspriest nianses,» mierīgi sacīja biroja īpašnieks.

«Mēs plānojām – mēs apspriedām, jums tika paziņota summa, visi termiņi tika ievēroti,» caur sakostiem zobiem murmināja Alinas klients.

– Nauda kontā ienāca pirmdien.

– Bet ne visi! Šodien jau sestdiena, un mēs neesam banka, strādājam septiņas dienas nedēļā. Tie esat biroja žurkas, kas visu mēra darba dienās. – Klients ar redzamu prieku turējās pie savas līnijas. Bija jūtams, ka šī nav pirmā reize, kad viņš izsūc naudu.

– Svetočka, jums tur ir līgums, lūdzu, izņemiet to un atveriet piekto lapu. Tāpat kā tur, «uzliek saistības pilnībā atgriezties ne vēlāk kā…»

Alīna, kura šodien kļuva par Svetočku, čaukstēja dažus papīrus.

– Tātad tas bija jau pirms trim mēnešiem! – viņa kaprīzi iesaucās. Viņa atvēra līgumu detalizētās informācijas lapā un nopūtās.

– Tieši tā. Procentu mēnesis, vēl viens procentu mēnesis, sakrājusies krietna summa. Man ir vienalga, vai jūs pārdodat savu uzņēmumu, nieri vai dēlu par orgāniem, bet es gribu garantiju tagad.

Pieminot dēlu, parādniekam samiedzās acis. Rokas, kas gulēja uz galda, nedaudz trīcēja, un krūtis sāka kustēties biežāk.

«Mēs esam likumpaklausīgi pieaugušie, kāpēc mums vajadzētu tik ļoti saasināt situāciju naudas dēļ?» – Savaldījies, viņš sažņaudza dūres un lēnām atgāzās krēslā. Alīna uzmanīgi vēroja viņa reakciju. Parādnieks nepārprotami baidījās, taču neizskatījās nomākts. Viņš sāka skaidrot, bet Buzikins tikai spieda un draudēja, un vietējie sargi stāvēja kā divi elki, nemaz nereaģējot. No pirmā acu uzmetiena viņiem nebija ieroču. Ar ko viņi rēķinās? Muca zem galda? Modinātāja poga? Bred, mēs neesam pie skolas ieejas.

Alīna pagrieza matu šķipsnu ap pirkstu un turpināja klusi skenēt apkārtni.

Viņai radās dīvains iespaids, ka abi slepkavas bija uzaicināti tikai šova pēc un ka galvenos draudus rada kāds gados vecs, bet atšķirībā no viņas klienta, vesels vīrietis. Kurš gan nekādā veidā nevēlas likt savu neveiksmīgo parakstu.

Vai gaidāt kaut ko?

Alīna domāja un novērtēja spēku samēru. Sanija ar visgarlaicīgāko skatienu atbalstīja sienu un turēja citu cilvēku sargus ar ieroci. Pagaidām tikai ar acīm, bet zem paduses bija daiļrunīgs pietūkums. Sanya numur divi bloķēja klientu, un, ja kas, tai vajadzēja darboties kā buferim. Šķita, ka viss tiek kontrolēts, taču gaisā auga spriedze. Sievietes atrašanās ierobežotā telpā mazināja kaislību intensitāti, taču nespēja pilnībā mazināt situāciju.

Paklausot intuitīvam impulsam, Alīna emocionāli satvēra rokas.

– Vīrieši un sievietes, ātri visu izlemsim, mūsu rezervācija pie Sixty izdeg.

«Svetulik, pazūdi, eh…» Buzikins sāka kļūt purpursarkans, pagriezās pret viņu un nobolīja acis.

Pirmajā sekundē biroja īpašnieks raustījās, reaģējot uz meitenes «spontāno» kustību. Tiklīdz Alīna piesaistīja visu uzmanību, viņš nervozi iemeta plaukstu zem galda. Miesassargs sajuta vēsumu gar mugurkaulu, viņas intuīcija burtiski kliedza par briesmām, taču viņai bija jānospēlē līdz galam. Alīna atmeta matus (man nācās tos nolaist attēla dēļ, tagad tas tikai traucē), paņēma vienošanos un ar nedaudz nekaunīgu gaitu devās pretī parādniekam.

«Masikam vajag parakstu, bet es tiešām nevēlos vazāties šajā bedrē, nu, tiešām, tas viss ir ļoti garlaicīgi,» Alīna uzmanīgi izvilka savus vārdus kā tipisks Patrikova cālis. – Ja nevēlies parakstīties, ļaujiet man saņemt jūsu… autogrāfu. «Viņa daiļrunīgi nolaida skatienu zem galda un seksuāli atbalstīja krūtis uz galda virsmas tieši zem biroja īpašnieces deguna. Viņas dekoltē, protams, bija mazāka nekā sekretārei, taču kompetentā velve muguras lejasdaļā un spēcīgais dibens (Viņas lepnums! Gadi ar stieni!) vismaz novērsa sargu uzmanību. Galvenais, lai ir pareizie.

«Stulbais muļķis, sēdies un nespīd…» noņurdēja Buzikins, kurš nebija pieradis vadīt pāra sarunas, bet Alīna pat nepagriezās no skaņas.

«Viņš ir tik karsts,» viņa ieķiķināja tieši parādniekam sejā, tad pēkšņi iemeta plaukstu zem galda un saspieda viņa roku ar tērauda rokturi. Nelielais vēsums pārvērtās ledainos sviedros, un pēkšņā kustība satricināja visus klātesošos. Saņa satvēra stobru, pavērsdama to pret ārzemju sargiem. Viens no viņiem metās pretī savam priekšniekam, taču, izdzirdot drošības slēdzenes klikšķi, nekavējoties apstājās. Otrā Sanja gudri noņēma kolektoru aiz muguras un necieņā iespieda viņu sienā ar visu savu svaru

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «Литрес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на Литрес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.