Edgars Auziņš
Maģa kara līgava

1. nodaļa

Zini, ir dienas, kad tu gaidi, nezini ko? Šī drūmā sajūta neļauj atpūsties. Jūs sākat tīrīt, tad pēkšņi skrienat uz veikalu, tad atceraties, ka jums ir gada abonements fitnesa centram, bet jūs nekad neesat tur bijis.

Tu atsakies no vienas lietas, uzņemies citu un tā visu dienu. Tas ir tas, kas ar mani notika šodien.

Bet es sākšu no sākuma. Reiz dzīvoja maza meitene, kuru pilsētā visi sauca par Vasju, jo viņas tēvs ļoti gribēja dēlu, bet tas nebija liktenis. Makšķerēju, cīnījos, piedalījos kautiņos pagalmā, zināju, kā rīkoties ar āmuru un urbi. Tētis priecājās, bet mamma tikai nopūtās, ka Vasilisa ir meitene.

Zināju, ka esmu meitene, taču kleitu šūšana lellēm un tējas dzeršana ar plastmasas tējas komplektu mani nekad nav uzrunājusi. Nu, es nevaru runāt ar lellēm vai iemalkot krūzi, izbolot acis, it kā es dzeru dievišķo nektāru. Tas ir tik karikatūriski un nedabiski!

Varēju stundām sēdēt un skatīties uz ūdens virsmu, gaidot, kad zivs beidzot paliks izsalcis. Ar sajūsmu klausījos sava tēva un viņa draugu stāstus, lai gan sapratu, ka mūsu Zatopkā vaļu nav.

Jūs saprotat, ka man gandrīz nebija draugu, izņemot Ļenku, manu kaimiņieni nolaišanās laukumā. Mēs bijām draugi, varētu teikt, piespiedu kārtā, jo mūsu vecāki bieži organizēja kopīgas brīvdienas.

Biju ar puišiem uz karatē, bet uzreiz teikšu, ka nebiju vienīgā meitene, lai citas meitenes tā nedomā. Es strādāju ar azartu un piedalījos konkursos.

“Mana meita dosies uz sportu,” priecājās tētis un meklēja, kur es varētu attīstīt savu potenciālu un atrast kaut ko dzīvē.

Tika nolemts mani sūtīt uz galvaspilsētu, jo esmu tik gudra meitene.

Veselu gadu mācījos Olimpiskās rezerves skolā, bet vienā man jaukā dienā mūs aizveda uz kārtējo ārpusskolas pasākumu. Man bija jāapmeklē mākslinieciskās kalšanas meistarklase.

Tagad pat neatceros, kā tas bija saistīts ar sportu, bet tā sāka griezties mana likteņa rats. Šīs nodarbības laikā es vienkārši “saslimu” ar šo reto profesiju.

Mani vecāki bija šokēti, kad es teicu, ka sapņoju par metāla kalšanu, lai vienā eksemplārā radītu ar rokām darinātus šedevrus.

– Kā tā, bērns? – mamma nesaprata. – Tik daudz gatavoties, tik ļoti censties, iet uz treniņu bezdievīgā stundā un atteikties no visa?

Beigās tika nolemts, pareizāk sakot, zvērēju, ka saņemšu metāla mākslinieciskās apstrādes diplomu.

Lai gan mani vecāki nesaprata izmaiņas, viņi mani atbalstīja, kā vienmēr. Es centos vairāk nekā jebkurš cits. Grupā bijām divi: es un Katja. Diezgan mazas miesas būves meitene viņu varēja notriekt ar skatienu vai ar dūri uzreiz nosūtīt uz traumatoloģijas nodaļu.

Mēs ar viņu apmeklējām visus izvēles priekšmetus un bijām kalvē līdz tumsai. Augstā temperatūra mani neuztrauca, un arī viņa netraucēja; es būtu varējis strādāt vairākas dienas, ja tās nebūtu piespiedušas gulēt. Tā kļuva par manu dzīvi un aizraušanos. Visu savu iztēli veltīju darbam.

Diplomdarbam uztaisīju balkonu, kas noklāts ar rozēm, kas laikus bija sasalis. Tagad viņš iekārto manu vecāku dzīvokli, lai viņi saprastu, kāpēc es pametu sportu.

Pēc studiju beigšanas nodibinājām savu biznesu, kas diezgan ātri attīstījās. Klienti mūs ieteica, tāpēc mutiska reklāma bija labāka reklāma nekā internets. Pēdējo desmit gadu laikā divas reizes esam paplašinājuši savu skaistuma ražošanas teritoriju, kā savu darbu saucām savā starpā.

Es jau sen sāku griezt īsu matu griezumu, lai mati netraucētu, zilās acis un tumšie mati radīja patīkamu kontrastu, tāpēc vīrieši no manis nevairījās, bet es nevēlējos apprecēties vispār. Lūk, vēl viena lieta – novērst uzmanību no tā, ko mīli!

Katja izrādījās intelektuāle, tieva kā laternas stabs un valkāja brilles. Viņi izveidoja krāsainu pāri, kas viņiem netraucēja izturēties vienam pret otru ar cieņu. Nesen viņi ieveda Mašu dārzā, un es jutos labāk, jo mans partneris devās uz darbu.

Vecāki pēkšņi piezvanīja un kategoriskā tonī paziņoja, ka ved mani uz kalnu kūrortu slēpot un negrib neko dzirdēt.

"Tu esi pilnīgi traka ar savu darbu," mana māte stingri sacīja. "Mēs ar tēti nekļūstam jaunāki, bet es gribu tevi redzēt, bet vai tu atbrauksi pie mums ciemos?"

"Meitiņ, nepretojies," tēvs pasmīnēja, "tur ir ļoti labi." Nogāzes labas, daba skaista, kalnu gaiss tīrs. Brauksim kopā un papļāpāsim.

Atteikt viņiem nebija mans spēkos, viņiem ir taisnība, mēs reti redzam viens otru. Tā nu es sāku krāmēt koferi atvaļinājumam.

– Un kas? – Katja smejoties teica: “Tu turpini trenēt rokas ar āmuru, un tad izstiepsi kājas!” Uz priekšu, es varu tikt galā. Toļiks palīdzēs, ja kas.

– Kā? – ES smējos. – Morālais atbalsts?

– Un kas? Arī šī ir palīdzība, jūs vienkārši neesat to izmēģinājis.

– Es pieņemšu tavu vārdu.

Un nu ir pienākusi izbraukšanas diena. Un šī nemiera un nemiera sajūta neļāva man mierīgi gaidīt līdz vakaram, kad pacēlās mūsu lidojums.

Esmu jau iztīrījusi visu dzīvokli, divas reizes pārkārtojusi lietas, vēlreiz izmazgājusi matus, laistījusi puķes, izslēgusi ledusskapi.

Lidostā pastāstīju vecākiem par savu stāvokli.

"Es nezināju, ka jums ir bail no lidošanas," tēvs sarauca pieri.

"Es nekad neesmu lidojusi," viņa paraustīja plecus.

"Bet tas ir pareizi," sacīja mana māte, "tas ir labi, tas ir tikai tā, jūs iedzerat tableti." Ja jūs nebaidāties sildīt metālu, jūs arī šeit izturēsit.

Viņi vairs nekavējās pie šīs tēmas, jo tika paziņots par mūsu lidojumu. Mēs visi apsēdāmies, lidmašīna pacēlās, un es pat aizmigu, bet man nebija lemts šajā pasaulē mosties.

Es vairs nezinu, kas notika ar navigācijas instrumentiem, no kurienes radās migla un kā mums izdevās ietriekties kalnā, bet es uzzināju, ka ir arī citas pasaules, grāmatas nemeloja.

2. nodaļa

Asilisa

Lēnām atguvu samaņu, dzirdēju kaut kādas skaņas, kaut kas čīkstēja, čaukstēja, pat īsti nevarēju saprast. Likās, ka mans ķermenis vairs nepiederētu man. Gravitācija ir milzīga. Nav iespējams elpot.

Slimajā balsī brieda doma, ka man varētu būt uzkritis kaut kas smags, tāpēc arī sajūta. Jums vajadzētu justies pašam, kā viņi māca, sniedzot pirmo palīdzību. Šķiet, ka man nav neviena, kas to nodrošinātu. Jums būs jāpalīdz sev.

Taču šīs gudrās domas nevēlējās korelēt ar darbībām, jo arī rokas tik tikko nejutu, tāpēc pagaidām pa sniegu paspēju pārvietoties ar pirkstu galiem.

Parādījās slikts pieņēmums, ka es salstu. Bet kāds kauns! Izdzīvo lidmašīnas avārijā un sasalst sniegā! Šāda netaisnība man sasauca asaras. Tie sakrājās acu kaktiņos un šķita karsti, salīdzinot ar auksto ādu.

Bet bērnībā domāju, ka nodzīvošu ilgu un laimīgu mūžu. Šī sajūta mani nekad nav atstājusi. Es nekad neesmu bijusi nomākta, nekad neesmu cietusi no nelaimīgas mīlestības, nekad neesmu cietusi no neziņas, ko darīt dzīvē. Izrādās, ka viss bija velti?

Man nebija laika piedzīvot nekādas spilgtas emocijas, pat ļoti nebiju iemīlējies, nekādas emocionālās svārstības, nespēja viņa klātbūtnē pateikt neko sakarīgu, asaras naktī un tamlīdzīgi.

Šī nenoteiktības un nepabeigto lietu sajūta nogulsnējās kaut kur iekšā, tas bija kā karsts kamols, kas mētājās un griezās iekšā, izplešoties un neļaujot man iekrist tumsā. Man sāka šķist, ka esmu pat iesildījusies, jūtīgums sāka atgriezties manās kājās un rokās.

Nē, beidz melot un ciest. Mums ir jāsavelkas kopā. Ar šo domu es atvēru acis, bet godīgi sakot, labāk to nedarīt.

Visapkārt bija tumšs, un es gulēju kaut kādā bedrē!

Mana sirds sāka sisties kaklā, es izdvesu šausmu čīkstēšanu, man nepietika, ko darīt vairāk. Viņa pacēla rokas pie sejas, piespieda trīcošos pirkstus pie vaigiem, tad lēnām pieskārās šīs ieplakas arkai, kas izrādījās sniegs.

Esmu zem sniega! Viņa viegli atviegloti nopūta. Tagad es gribētu noskaidrot, cik dziļi. Un drudžainā tempā sāku rakt bedri krūšu līmenī, lai sniegs nekristu uz sejas.

Manā galvā kā putns slazdā dauzījās doma, ka jābūt seklam, citādi būšu galā. Cik ilgi es te gulēju? Šķiet, ka ir skābeklis!

Raku un raku, cerot, ka grasīšos ieraudzīt debesis, bet nekas tāds nenotika. Es jau stāvēju pilnā augumā, un sniegs joprojām bija virs manis.

Es vairs nevaru aizsniegties augstāk – šīs ir beigas.

Bet tad beidzot iešāvās prātā doma, ka neesmu viena, kas nozīmē, ka kāds jau varēja tikt ārā, tāpēc nācās saukt palīgā, lai kāds palīdz tikt virsū.

"Palīdziet," es nočukstēju.

Klusums.

– Palīdziet! – Es iztīrīju rīkli, mans kakls likās sauss un sāpēja no kliedzieniem. Labi, tad padomāšu par ārstēšanu. – Vai augšā ir kāds? Čau!

Izmisums jau bija manāms balsī.

– Cilvēki! Vai kāds mani dzird?!

Vai es esmu vienīgais, kurš nenomira? Es nezinu, kas mani biedēja vairāk, ka es biju vienīgais, kurš izdzīvoja, vai ka viņi mani neatradīs?

"Vismaz kāds," es iesaucos, apsēžoties aukstajā sniegā. "Es piekrītu jebkuram dzīvam cilvēkam, ja vien es šeit neesmu viens."

Dažus mirkļus iestājās klusums, un tad es augšā dzirdēju kaut kādas skaņas, it kā caur vati, taču pastāv iespēja, ka tās nebija halucinācijas.

– Hei, augšā ir kāds?! Cilvēki! Es esmu šeit zem sniega! – atkal pieleca kājās.

Es būtu lēkusi, ja man nebūtu bail no sniega sabrukšanas virs manis vai arī no tā, ka tas nokrīt dziļāk nekā es jau esmu.

– Kur tu esi? – dzirdēju skaidri vīrieša balsi. – Kur?

"Šeit, es esmu šeit zem sniega," es atkārtoju atkal un atkal un nevarēju apstāties.

Atskanēja šalkoņa, likās, ka mans nezināmais glābējs ir sācis rakt sniegu. Es nezinu, cik ilgi šī šalkoņa ilga, bet man tā šķita kā mūžība. Beidzot man uz sejas uzsniga sniegs un parādījās bedre. Man pietrūka tikai pusmetra līdz brīvībai.

Vīrieša seja pazibēja un pazuda.

– Es tagad iemetīšu tev virvi, lai paceltu tevi virspusē! – viņš iekliedzās, un pēc pāris minūtēm manās rokās tiešām iekrita virve, kuru es priecīgi satvēru.

Kāpiens bija lēns, tā kā man nebija uz ko atpūsties, sniegs sniga cauri, bet es centos palīdzēt glābējam, cik vien varēju.

Patiesībā tās, iespējams, bija tikai pāris minūtes, bet es to ļoti gaidīju, un šķita, ka katra sekunde ievilkās mūžīgi.

Kad vīrieša roka mani satvēra un izvilka kā burkānu no dārza dobes, es tikai stenēju.

Kad es iztaisnojos, lai pateiktos glābējam, es mazliet sastingu šokā.

Vīrietis bija neticami skaists. Šajā drūmajā realitātē, būdams saules stars, bet ne tas mani pārsteidza līdz sirds dziļumiem, bet gan tas, kā viņš bija ģērbies. Zamšādas jaka un bikses, ādas zābaki, lietusmētelis ar kažokādu! Uz jostas duncis, dekorēts ar akmeņiem.

Viņš paskatījās uz mani ar nesaprotamu mantkārīgo maniaka sejas izteiksmi.

Māte! Kas tas ir? Un kāpēc viņš tā uz mani skatās?

Un tad es dabūju liftu. Mamma un tētis! Es sāku skatīties apkārt. Nav ne lidmašīnas vraku, ne nolauztu koku, ne ugunsgrēka vai vismaz nekā, kas liecinātu par avāriju.

Visapkārt bija kluss. Sniega klāta kalna nogāze, egļu mežs, pelēki mākoņi debesīs, kas grasījās uzsprāgt sniegā, uz matiem jau sāka nosēsties tās pirmie pārstāvji – sniegpārslas.

Es sekoju viena no viņiem lidojumam. Gludi taisot apļus, sniegbaltā skaistule nolaidās uz mana pleca, un es apmulsis skatījos uz viņas gaisa deju, un, kad viņa beidzot piezemējās man uz pleca, viņa pat pasmaidīja par kontrastu starp viņas sniegbalto virsmu un manām gaišajām vara šķipsnām. .

Smaids izgaisa uz manām lūpām. Es esmu brunete.

Lēnām pacēlu roku, nopētīju to, tad pacēlu matu šķipsnu un pārskrēju tai pāri, jūtot, ka tā ir gandrīz līdz viduklim, un nemaz ne matu griezumu, ko apgriezu aizvakar, pirms lidojuma.

Paskatījos uz vīrieti, kurš mani piesardzīgi vēroja. Tagad viņa skatiens pauda bažas.

Es jutos slikti, tas arī viss, es mēģināju elpot, bet es nevarēju, es sapratu tikai to, ka cilvēki gatavojas noģībt.

es zināšu.

3. nodaļa

Crispin

Izgāju ārā pastaigāties pa apkārtni. Šis ir mans jau trešais norīkojums uz impērijas kalnainajiem reģioniem. Paldies lēdijas Necīlijas Flistovas draugiem, kuri palīdz manos tulkojumos.

Nav tā, ka es sapņoju par šādu paaugstinājumu, bet tas man dod cerību, ka es varu atrast savu vienīgo, ko zīlniece man parādīja. Šim nolūkam vajadzības gadījumā esmu gatavs apceļot visu impērijas kalnu grēdu augšup un lejup.

Kāds var teikt, ka esmu traks, bet burvim, kuram jau ir trīssimt viens gads, tas ir svarīgs jautājums. Tagad, kad zinu, kā izskatās man lemtā meitene, tas ir kļuvis par galveno uzdevumu.

Žēl, ka gaišreģa redzējumā nebija norādīta precīza tikšanās vieta. Redzēti kalni, egle un sniegs ziemeļu kalnos nav tik reti sastopami.

Pārmeklēju pirmos divus garnizonus, kur mani nosūtīja, un visus apkārtējos rajonus, bet neatradu pat vīzijai līdzīgu meiteni, tāpēc piekritu nākamajam.

Šis garnizons-cietoksnis atradās uz pašas robežas ar savvaļas zemēm. Ļoti skarbs reģions. Sniegs šeit nekusa visu gadu. Man bija grūti noticēt, ka mans saderinātais varētu būt šeit, bet es stingri nolēmu, ka savos meklējumos nepalaidīšu garām nevienu metru no šiem kalniem.

Pirms man bija laiks nomest mantas un satikt vietnieku, atskanēja skaņa, ka es pat nevarēju noteikt, kas tas ir? Kaut kāda dūkoņa.

"Lavīna," mierīgi paskaidroja mans vietnieks Tomass Tritovs. – Reizēm gadās, lai gan nav sezona, bet ir sniegots gads.

Es gudri pamāju ar galvu un devos ārā. Godīgi sakot, bija neērti atrasties telpās, kad no kalniem nāca nezināmas briesmas.

Klusi viņš ar maģiju sniedzās savai dzimtajai stihijai – zemei. Viņa atbildēja, bet kaut kā negribīgi, it kā es būtu viņu iztraucējusi nelaikā.

Zemes trīcēšana, lūstošu koku krakšķēšana, akmeņu slīpēšana, kas tika pārvietoti vai izraujami no mājām, tika pārnestas uz mani, kas mani nemaz nenomierināja.

– Vai būs nepieciešams nosūtīt atslēgšanu, lai pārbaudītu teritoriju? – Tritū precizēja.

– Par ko? Neviens tur nedzīvo. Tikai tukša nogāze,” viņš paraustīja plecus.

"Es saprotu," es atbildēju, lai gan es nevarēju atbrīvoties no sajūtas, ka ir vērts apmeklēt šo nogāzi. – Pastāstiet par vispārējo situāciju cietoksnī.

– Tagad ir mierīgi, Rir Marlov, bet mēs neesam tālu no impērijas robežas, tāpēc ik pa laikam atvairām robežas otrā pusē dzīvojošo savvaļas cilšu uzbrukumus. Viņi uzskata, ka pārtiku no mums ir vieglāk paņemt, nekā pašiem izaudzēt.

"Kā es saprotu, lauksaimniecība šeit ir sarežģīta," es pacēlu ironisku uzaci.

– Pareizi. Piegādes mums tiek piegādātas no līdzenumiem, kas atrodas impērijas centrālajā daļā. Kalnos var dabūt tikai medījumu.

– Cik ilgi jūs šeit strādājat?

– Jau septiņus gadus.

– Patīk?

Tas, kā militārpersona vilcinājās ar savu atbildi, runāja daudz.

"Kā lai saka," viņš iesāka, "es pats esmu no dienvidiem, un man ne īpaši patīk šis mūžīgais aukstums, mirstīgā garlaicība, tuvumā nav pat pilsētas, ej paelpojiet, visur ir balta krāsa. , kur vien skaties.” Man pietrūkst zaļumu.

"Es tam ticu, es jums noorganizēšu atvaļinājumu," es pamāju.

Labi, ka Treetovs neslēpa savu stāvokli. Septiņi gadi ir ilgs laiks šādā izolācijā. Ir pienācis laiks nedaudz atjaunināt kontingentu un dot vietējiem atpūtu. Cilvēki šeit ir tik bāli visur, ka tas ir pat biedējoši no ieraduma.

– Paldies, Rir Marlow, tas būtu ļoti noderīgi.

– Tātad, ja neskaita mūsu mežonīgos kaimiņus, neviena tuvumā nav?

“Ir arī apdzīvota cilts, kas uz šo kalnu pusi pārcēlās apmēram pirms septiņsimt gadiem. Viņi negribēja cīnīties, bet vienkārši lūdza dzīvot un audzēt mājlopus. Viņu vieta atrodas zemāk un uz austrumiem gar kalna nogāzi. Viņi pat vienojās ar mūsu konvoju, ka viņi nesīs pārtiku un apmainīs savus amatniecības izstrādājumus, kaulu rotaļlietas, krelles, ādas pret pārtiku un ieročiem. Nevienam neuzbrūk un neapzog. Savdabīgi puiši. Mēs pāris reizes iztīrījām mūsu jauno karavīru sejas, kad viņi mēģināja sist savām meitenēm, bet ne vairāk.

– Vai viņi nāk uz garnizonu?

– Bija pāris reizes, jaunieši interesējās, kā dzīvojam, taču viņu viesošanās nevar nosaukt par biežām.

– Labi, paldies. Tad esiet brīvs, es gribu pats apskatīt apkārtni, un tad es redzēšu pašu garnizonu.

– Vai tu iesi viena? Bez ceļveža? Vai tas nav pārāk bīstami?

"Nē," es atcirtu.

Svešinieki mani traucēs. Es gribu pats redzēt, kas šeit ir un kā.

Tāpēc, tiklīdz Treetovs aizgāja, es sakrāmēju nelielu maisu ar proviantu un paņēmu virvi.

Maģija, protams, ir lieliska, taču labāk ir pilnībā sagatavoties. Kalniem nepatīk neuzmanīgi apmeklētāji.

Karavīri skatījās uz mani ar šaubām, bet neuzdrošinājās iebilst, jo garnizona galva šajā tuksnesī ir gandrīz dievs.

Es gāju, ne pārāk steigā, cieši skatoties un ieklausoties apkārtējā realitātē. Es ļoti gribēju nokļūt lavīnas vietā. Es nezinu, kāpēc, bet es tiešām gribēju to apskatīt.

Tas bija redzams no tālienes, it kā sniegota upe sadalītu kalnu nogāzes. Viņš uzmanīgi gāja pa to, klausīdamies šalkoņas skaņās, meklēdams pēdas. Ko es te meklēju? Viņi man uzreiz teica, ka šeit neviens nedzīvo, bet es spītīgi gāju un tad pat sāku šķērsot to. Šeit es dzirdēju balsi. Ļoti klusi, bet viņš sauca pēc palīdzības. Esmu gatavs. Tātad man ir taisnība, kādam ir problēmas.

Devos uz izsaukumu, līdz nevarēju noteikt gandrīz precīzu sievietes stāvokli, kas pats par sevi ir dīvaini. Vienatnē kalnos?

Es to izraku, cik ātri vien varēju, nolaidu virvi, lai izvilktu to virspusē, un beidzot varēju uz to paskatīties, kas lika manai sirdij pārspēt pukstēt. Viņa! Kļūdu nevar būt.

Tīra sajūsma izlija asinīs. Viņa izskatījās tieši tāpat kā gaišreģa vīzijā: taisni rudi mati, bet daudz gaišāks tonis nekā man, bāla seja, debeszilas acis, skaistas pilnas lūpas, ļoti tieva.

ES to atradu! Mans! No laimes es pat nevarēju pateikt neko saprotamu.

Pati meitene neizskatījās laimīga, viņa aizdomīgi skatījās uz mani, un tad sāka vispār skatīties apkārt, it kā kaut ko meklētu. Varbūt viņa nebija viena? Šī doma mani nomierināja. Mums jāsavelkas, viņa nezina, ka esam lemti viens otram, tāpēc nebiedē viņu ar šādiem izteikumiem no pirmās minūtes.

Viņa pēkšņi sastinga, vērojot sniegpārsliņu, kas nokrita no debesīm un virpuļoja gaisā. Viņa apsēdās uz savas sarkanās matu šķipsnas, liekot svešiniekam vāji pasmaidīt, bet tad viņas smaids izgaisa, it kā neticībā viņa pārbrauca ar roku pār sarkano matu šķipsnu, kļuva vēl baltāka, gribēja nopūsties vai kaut ko teikt, bet tikai sabruka, neizrunājot ne vārda.

Es metos pie viņas, pieskāros viņas aukstajām rokām un sejai. Mums viņa jāved prom no šejienes. Viņa bija pilnīgi auksta, iespējams, dezorientēta. Es neredzu nevienas atvērtas brūces, bet jūs nekad zināt…

Viņš pacēla viņu un aiznesa uz garnizonu. Ceļš priekšā bija garš, bet es biju gatavs to darīt ar savu dārgo nastu rokās.

4. nodaļa

Asilisa

Es pamodos, jo šūpojos, bet ne vienmērīgi, bet kaut kā saraustīti, uz augšu un uz leju. Es nevarēju saprast, kas ar mani bija nepareizi. Sajūtas atgriezās pavisam negribīgi, it kā ķermenis nesaprastu, ka esmu pamodusies, un tam pienācis laiks manī ieklausīties.

Es mēģināju kustēties, bet līdz šim varēju izmantot tikai pirkstu galus un dziļi elpot.

Kustība apstājās, un es varētu zvērēt, ka jutu kāda elpu uz savas sejas.

To saprotot, es pēkšņi atvēru acis, lai ieraudzītu to pašu vīrieti, kurš mani izvilka no sniega apakšas. Viņš noteikti mani nesa rokās, jo virs sevis redzēju drūmas debesis.

Vietās, kur mūsu ķermeņi pieskārās, bija patīkams siltums. Labprāt palīstu zem kažoka kā svešinieks.

– Čau kā tev iet? – viņš jautāja patīkamā dziļā balsī. – Tu jūties slikti?

"Labi," es čukstēju atpakaļ, "pacel mani uz kājām, lūdzu."

"Tu esi vājš kā kaķēns, varbūt tev vajadzētu aizturēt, lai kļūtu neatkarīgs?"

"Nē, jums ir jāstāv pašam," viņa uzstāja atbildē, lai gan viņa īsti nejuta spēku kaut ko pārvietot.

Viņš uzmanīgi nolaida manas kājas zemē, bet piespieda manas rokas pie krūtīm, tāpēc mēs bijām deguns pie deguna.

Ar prieku skatījos uz viņa skaistajiem sejas vaibstiem un tumšajām vara lokām. Es nekad dzīvē neesmu redzējis šo matu krāsu. Acis bija kaut kādā pelēcīgi zaļā nokrāsā, taču tas to nesabojāja. Gaišie sariņi šķita mīksti manai acij dīvainās krāsas dēļ.

Nespēdama izturēt nenoteiktību, es viegli pārbraucu ar roku pār vaigu, viņš pasmaidīja un mans skatiens pieauga līdz viņa lūpām. Kurš pēkšņi sāka man tuvoties, tāpēc es nezināju, ko darīt, bet viņš viegli noskūpstīja mani uz deguna gala.

Es no pārsteiguma nodrebēju, un karsts vilnis pārņēma mani no galvas līdz kājām, it kā es sajustu uguns smaku. Es neko nesaprotu. Kas notika ar mani?

"Un tu esi meitene ar noslēpumu," svešinieks domīgi sacīja. – Mani sauc Krispins, kā tevi sauc?

Un tad es šausmās sapratu, ka nesaprotu, kas es esmu un kā mani sauc. Iekšā es joprojām esmu Vasilisa Solnceva, bet kas ir ārpusē? Ne manas rokas, ne mati, ne ķermenis, kā pārliecinājos, man nepieder, tad rodas jautājums, kas ir šī sieviete, kuru viņa maigi tur, lai nekristu, šis vīrietis?

Viņa neizpratnē skatījās viņam acīs un nezināja, kā atbildēt uz pamatjautājumu.

"Es nezinu," es beidzot teicu ar trīcošām lūpām. “Es atceros, ka dzirdēju kādu troksni, mēģināju aizbēgt no lavīnas, bet tā joprojām mani apņēma, tumsa, un tad es sāku saukt pēc palīdzības.

Tas ir dramatiski, kā no amnēzijas izrādes, bet es nezinu, ko vēl teikt. Kaut es varētu vismaz dabūt spoguli!

"Pēkšņi," viņš teica, "viņa rokas maigi pievirzījās manai galvai, viņa pirksti gāja pāri ādai, maigi pētot to.

Bija jauki, es pat aizvēru acis.

– Ko tu dari?

"Es meklēju savainojumus, jo es neredzu tevī nekādu burvību."

– No maģijas? – Es plaši atvēru acis.

"Nu jā, maģija," viņš apstājās un uzmanīgi paskatījās uz mani.

Jāsaka, ka nebiju domājusi, ka dzirdēšu ko tādu, bet, ja tā padomā, tas varētu daudz ko izskaidrot.

– Mums tev kaut kā jāsasauc.

– Nu, sauc mani par Lun“sa,” es ierosināju, jo mana vārda pirmās puses saīsinājums šeit var nebūt saprotams. Mūsu pasaulē bija smieklīgi saukt par Vasju, bet šeit vispār ir biedējoši saukt sevi par kaut ko.

– Kāpēc ir tā, ka?

"Tas ienāca prātā," es paraustīju plecus. – Ko darīt, ja tas tiešām ir mans vārds?

– Labi, tas tev tiešām piestāv.

Kaut mans vārds man derētu!

"Klausieties, mums jāiet lēnām, pretējā gadījumā drīz uzsnigs biezs sniegs, mākoņi karājas ļoti zemu," sacīja Krispins.

Es mēģināju staigāt. Būtībā manas kājas kustējās, kas nozīmē, ka man bija jāiet pašam. Citādi tevi ņems par invalīdu.

Krispins satvēra manu roku un es samulsusi paskatījos uz viņu. Ticiet vai nē, es nekad neesmu staigājis roku rokā ar puišiem, bet tas ir tik jauki.

"Es tevi turēšu, lai nepazaudētu," viņš teica, redzot, ka es skatos uz mūsu saliktajām rokām.

–Kur mēs ejam? – Es nolēmu būt ziņkārīgs.

– Uz cietoksni, kur esmu norīkots par komandieri.

– Kas tas par cietoksni?

– Sargs, mēs esam uz robežas ar savvaļas zemēm.

– Jā? Kas tur dzīvo? Dēmoni?

– PVO? – militārists iesmējās. – Tur dzīvo savvaļas nomadu ciltis. Nedaudz agresīvs pret mums.

"Oho," es nomurmināju.

Kur es esmu nokļuvis? Viduslaikos? Savvaļas nomadi! Vai man būs jācīnās ar zobenu rokā? Lai gan zinu, kā kalt ieročus, neesmu apmācījis tos lietot. Tā nu gadījās, ka mēs ar Katerinu viņiem pamājām, it kā cīnītos pretī, lai nolaistu tvaiku, taču tā nav īsta cīņas mākslas meistarība.

– Kas man tur jādara? – Es biju pārsteigts.

– Es nezinu, vienkārši dzīvojiet.

"Bet pārējie droši vien kaut ko dara, un es tur būšu brīvs." Uz kā rēķina viņi mani uzturēs? – Es izteicu savas šaubas, citādi jūs vēlāk nevarēsit atmaksāt vietējo laipnību.

– Neuztraucies. Mēs arī izdomāsim, ko darīt jūsu labā. Neraizējies par naudu, tu būsi mans viesis, neviens tev neteiks ne vārda.

“Būt viesim ir labi, es vēlos uzzināt, no kurienes esmu nācis pie tevis ciemos,” es skumji nopūtos.

– Ar laiku viss kļūs skaidrs, tikai ticiet man.

– Par ko? – te sieviešu zinātkāre pacēla galvu.

Es viņu pazīstu ne vairāk kā četrdesmit minūtes, un viņš man jau ir piedāvājis aizbildnību un pajumti un sazinās tā, it kā mēs būtu pazīstami jau ilgu laiku. Vai ir kaut kas, ko es nezinu vai nesaprotu? No kurienes rodas šī emocionālā pieķeršanās?

– Katram cilvēkam un vēl jo vairāk meitenei vajadzētu būt kādam, kam viņa uzticas. Tā dzīvot ir mierīgāk un vieglāk.

Jūs nevarat strīdēties ar to, bet tas joprojām ir savādi.

–Vai tu nenosalsti? – viņš pēkšņi jautāja. "Es tev piedāvātu apmetni, bet baidos, ka būs grūti staigāt."

Es klausījos sevī, bet nē, man nemaz nebija auksti. Bija labi, bet visapkārt bija ziema. Vēl viena dīvainība, ko pievienot jau esošajām.

– Nē, tas nav nepieciešams, es pārvietojos un man nemaz nav auksti.

„Jā, tagad tev ir skaists sārtums un tava plauksta ir silta,” viņš ar īkšķi noglāstīja rokas iekšpusi. – Tu mani pat sasildi.

Es uzreiz jutu, ka mani vaigi vēl vairāk piesarkst. Viņš prot pateikt tā, ka es visa degu kā sērkociņš, bet tas nemaz nekaitināja, lai gan iepriekš mājieni un joki man nemaz nepatika, pat draudzīgi.

Tālāk gājām klusēdami. Katrs domāja par savu. Es joprojām nevarēju izlemt, ko darīt? Kā es varu uzzināt, kur es esmu un kas ar mani notiek? Ja šī ir cita pasaule, tad mums kaut kā jāpielāgojas, bet ja nu es vienkārši esmu traks? Es sēžu kaut kur kreklā starp mīkstajām sienām un slīgstu. Bet es nevaru saprast, kā tas var notikt. Man vienmēr ir bijusi spēcīga psihe.

Apkārt esošās sajūtas ir ļoti reālas. Es vienkārši nevaru iedomāties, ka zemapziņā varētu pastāvēt tik spilgtas sajūtas. Tātad, tā joprojām ir cita pasaule. Ko es par to zināju? Jā, gandrīz neko, izņemot to, ko Katja man dažreiz pārstāstīja no lasītajām grāmatām. Es atcerējos tikai vienu: ja esmu šeit, tad esmu tur iestrēdzis, kas nozīmē, ka nevaru cerēt satikt savus vecākus.

Gribētos ticēt, ka arī viņi atradās kaut kādā pasaulē, vēlams kopā un ne tik aukstā.

–Tu raudi? – Krispins pēkšņi klusi jautāja.

"Nē," es atbildēju un pēkšņi sajutu, ka pār manu seju rit asaras. – Vairs ne.

Viņa tās noslaucīja ar brīvo roku. Kāpēc tagad ciest? Viss jau ir noticis. Mēs spēlējam ar kārtīm, kuras liktenis ir izdalījis.

5. nodaļa

Crispin

Meitene manās rokās pamodās diezgan ātri, izskatoties pēc izbiedēta dzeloņa, kas šādos apstākļos laikam nepārsteidz.

Tomēr priekšā bija visnepatīkamākās ziņas – viņa neko neatcerējās. Viņa aplūkoja apkārtni un pat sevi kā cilvēks, kurš sevi nekad nebija redzējis. Tas viņu nobiedēja. Es redzēju, kā viņas lūpas un pirksti trīcēja. Viņa nezināja, ko darīt, bet viņa bija uzmanīgi, lai nepieņemtu manis piedāvāto palīdzību. Bet tas ir labi, es lēnām viņu pieradināšu pie savas sabiedrības. Viņa šobrīd ir pārāk apjukusi.

Viņa gribēja kaut ko darīt, lai būtu pilntiesīga sabiedrības locekle, nevis slogs. Dīvaina vēlme pēc meitenes.

Mani uztrauca arī jautājums: no kurienes viņa nāca? Visapkārt kalni un meži, un viņa ir viena.

Ceru, ka garnizons man palīdzēs noskaidrot, kas tas ir. Mēs paši varējām vien piekrist saukt viņu par Lapsu. Nevaru noliegt, ka šis vārds viņai ļoti piestāvēja. Satriecošā matu krāsa un acu tīrība mani apbūra. Es varēju viņu apbrīnot stundām ilgi, bet negribēju viņu samulsināt. Es baidos palikt par traku. Es nestāstīšu visiem apkārtējiem savu stāstu.

Lielākais, ko viņš varēja darīt, bija paņemt viņas roku. Viņa atkal samulsa, bet neizvilka plaukstu. Pēkšņi sapratu, ka meitenei nemaz nav auksti. Viņa nav īpaši silti ģērbusies. Kažokādas zābaki, ādas bikses, kažokādas veste virs jakas. Nav lietusmēteļa vai jakas.

Kad es virzījos uz priekšu, mana saderinātā pirksti kļuva siltāki.

Es nevarēju izskaidrot šo dīvainību. Viņa nav ugunsblāzma. Viņa nemaz nav burvis šī vārda vispārpieņemtajā nozīmē. Tas nozīmē, ka, loģiski runājot, viņai ir jābūt dāvanai, bet viņa acīmredzot arī to neatceras.

Pat vārds "maģija" viņu pārsteidza. Viņa ir kā bērns burvju pasaulē: viņa neko neatceras un nezina, tāpēc viņai viss būs jāpaskaidro no sākuma, bet man tas nav nekas pretī.

Kad garnizons kļuva skaidri redzams, meitene apstājās, sakņojas līdz vietai un ilgu laiku pētīja to kopā ar apkārtni.

Bija daudz ko redzēt, jo īstais nocietinājums tika uzcelts tā, lai tas kalpotu. Augstās sienas izstiepa savus stieņus augšup pret drūmajiem mākoņiem, sargtornis pacēlās virs visas konstrukcijas. Pelēkais akmens tagad izskatījās tikpat blāvi kā visa apkārtējā ainava.

– Kāds skats? – uzmanīgi jautāju.

"Monotoni," viņa stingri atbildēja. – Krāsaini laukumi būtu jauki, un tur nav pietiekami daudz zaļumu.

– Jā, ziemeļu teritorijas neiepriecina ar daudzveidību, bet ko darīt? – paraustīju plecus. -Iekšā ir mazliet labāk. Mēs iesim? Sniegs kļūst stiprāks.

Lapsa paskatījās apkārt tā, it kā sniegpārsliņu vēl nebūtu redzējusi, un pamāja.

Iespējams, ka viņa to neredzēja, viņa bija tik ļoti iegrimusi sevī. Es atdotu jebko, lai uzzinātu, par ko viņa tik smagi domā? Varbūt viņa mēģina atcerēties, kas viņa ir?

Apsargi pie vārtiem pārsteigti skatījās uz mūsu pieeju. Viņi pat nemēģināja to slēpt.

Vai jūs bijāt pārsteigts, ka es satiku kādu šajā tuksnesī, vai uz kurieni mēs ejam? Protams, viņi neko skaļi neteica, un es neredzēju jēgu ziņot saviem padotajiem, tāpēc mēs iegājām klusumā.

Plašais pagalms bija izslaucīts un attīrīts no sniega, kazarmas vienā pusē un saimniecības ēkas otrā pusē. Citu atrakciju šeit nebija.

Es aizvedu meiteni uz savu kabinetu. Es domāju, ka mēs tur pusdienosim, lai nesamulsinātu viņu ar visu uzmanību. Pats esmu tur bijis tikai vienu reizi, tāpēc pieradīšu tajā pašā laikā.

Mēs uzkāpām uz otro stāvu, kur atradās mans dzīvoklis, kas sastāvēja no biroja un guļamistabas ar vannas istabu. Tā ir visa greznība.

Viņš ieteica viņai sēdēt krēslā galda priekšā vai dīvānā pie sienas, kur vien viņai patīk.

Viņa paskatījās visapkārt ar dīvainu sejas izteiksmi un tad apsēdās krēslā, saliecot zem sevis abas kājas, kas mani ļoti pārsteidza. Nekad neesmu redzējis dāmas tā sēžam, un tad sapratu, ka svārkos to darīt būtu problemātiski, bet mans kompanjons bija biksēs.

Vēlreiz paskatoties pa istabu, viņa sarauca pieri.

– Kāpēc šeit ir tik tumšs un neērti? – pajautāja man. – Vai jums patīk šādi dzīvot?

– Nē, es ierados vakar vakarā, tāpēc tas ir mana priekšgājēja stils.

"Šķiet, ka viņš nedomāja šeit ilgi palikt," viņa domīgi sacīja. – Iekursim kamīnā uguni, lai būtu labāk.

– Maģiski?

– Kas? Parastā ar koku, tur viņi ir!

Viņa norādīja ar pirkstu uz atvilktni aiz milzīgā kamīna, kas nebija redzams no mana stūra.

"Tagad, ja vēlaties," viņš uzsmaidīja viņai.

"Es pati," viņa pēkšņi teica un, vienotā kustībā uzlēkusi, devās uz turieni.

"Tad es iešu paēst pusdienas," viņš teica viņai, pakārdams apmetni uz naglas sienā. Šeit viņai ir taisnība, ērtības ir problēma.

"Labi," Lapsa atbildēja, skraidīdamās ar koku un nepagriezdama galvu manā virzienā.

Es viņu netraucēju, tā kā viņa pati gribēja, tad tās ir viņas tiesības, tajā pašā laikā viņa ir aizņemta, lai gan tas burvju jau būtu nodedzis, bet tas nedeva baļķu smaku, malkas sprakšķēšanu un degošas malkas un sveķu smarža.

Ejot uz virtuvi, es satiku savu vietnieku, kurš ar norūpētu sejas izteiksmi steidzās man pretī. Viņš nāca tieši pie manis. Cik slikts laiks.

– Ak, Mārlov kungs! Es braucu pie tevis! – viņš iesaucās, tiklīdz mani ieraudzīja.

– Kaut kas notika?

– Sargi man stāstīja, ka jūs uz cietoksni atvedāt meiteni no Kalnu bērnu cilts! Tā ir patiesība?

"Man nav ne jausmas," es paraustīju plecus.

– Tātad tu atnāci viens, un viņi man meloja? – viņš sarauca pieri.

– Nē, es izraku meiteni no lavīnas, bet viņa neatceras, kas viņa ir, acīmredzot viņu smagi sasita. Man nevajadzēja viņu tur atstāt.

– Patiesībā viņš neko neatceras?

– Jā.

– Aizmugurējais Mārlov, šis apmeklējums ir pilns ar problēmām. Es tev teicu, ka cilts vīrieši savas meitenes nevienam neatdod, tāpēc var prasīt viņu atpakaļ.

– Kad nāks prasīt, piezvani man. Mēs visu izlemsim, bet pagaidām mums viņa jāpabaro, tāpēc, lūdzu, piedod man, es pati esmu izsalcis.

Viņš ātri apstaigāja savu vietnieku un turpināja ceļu, lai atkal netiktu apturēts. Es jutu viņa noraidošo skatienu pa visu muguru.

Mana ierašanās izraisīja nelielu izbīli virtuvē, bet man iedeva divas bļodas zupas ar maizi, pīrāgu šķīvi, karstu uzlējumu un divus ābolus.

Ar savu laupījumu es atgriezos istabā, kur kamīnā jau dega uguns, un tās priekšā Lapsa sēdēja uz paklāja un skatījās uz viņu, pat nepamirkšķinot.

– Liza, varbūt vari pāriet pie galda? Citādi ēst zupu uz grīdas ir neērti.

Viņa pagrieza skatienu man aiz muguras, kurā šķita, ka dejo liesmas. Tas bija rāpojoši un skaisti vienlaikus.

"Jā, es nāku," pat mans vēders sāka gaudot, jo nokavēju brokastis.

Meitene paņēma maizes gabalu, pielika to pie deguna gala un dziļi ieelpoja smaržu.

"Ak, tas smaržo garšīgi," viņa teica. – Īsta maize!

– Vai viņš ir savādāks? – Mani pārsteidza šāda frāze.

Viņa tikai neskaidri paraustīja plecus un iekoda. Es to rūpīgi sakošļāju un ar tādu baudu, ko nesapratu, tad apēdu zupu.

Es viņu klusībā vēroju. Viņa neizskatījās pēc mežonīgas meitenes, ar rokām nezvejoja gaļu zupā, neplusoja, bet arī neizrādīja augstas sabiedrības manieres. Viņa ēda uzmanīgi un mierīgi, bet ar acīmredzamu baudu.

Mans personīgais noslēpums jāatrisina, bet tas mani nemaz nebiedē!

6. nodaļa

Crispin

Es gribēju uzzināt visu par šo meiteni. Es ļoti priecātos uzzināt, par ko viņa tagad domā un par ko skumst, bet es baidījos viņu atbaidīt ar savu vērīgo uzmanību. Viņa pat gribēja pati iekurt kamīnu, lai gan man bija nepieklājīgi piespiest kādu dāmu strādāt pie manis, bet es nolēmu uz viņu neizdarīt spiedienu, jo viņa izskatījās pilnīgi apmaldījusies.

Es nezinu, kas ar viņu notika, bet es noteikti uzzināšu. Man tikai jābūt pacietīgam, un tad viņa man visu izstāstīs pati. Es zinu, ka pacietība ir tikums, bet diemžēl man tās nepieder, tāpēc man ir jāpieliek titāniskas pūles pret sevi.

Tomēr šādas meitenes dēļ ir vērts mēģināt.

Kad viņa atstūma paplāti, es zināju, ka ir pienācis laiks atrast istabu, kur viņa dzīvotu.

"Lapsa, ja tu esi paēdis, tad es iesaku atrast tev vietu, kur tu vari gulēt," viņš pieklājīgi ieteica viņai.

– Tikai vieta? – viņa izsmejoši pasmaidīja. – Vai viesmīlības istabai nepietiek? Es neesmu lepns, es varu gulēt uz paklāja blakus durvīm.

– Es nepavisam ne to domāju! Kas tu?! – Mani pārsteidza šāds pieņēmums.

Man nekad nebūtu ienācis prātā, ka manus vārdus var tā uztvert, jo es biju gatava viņai atdot visu! Viss šis garnizons, es, mana gulta un viss, kas man ir papildus, tikai maigi paskaties uz manu pusi, un šeit, lūdzu, ir paklājs pie durvīm.

– Nenoslogojiet sevi, es jokoju.

“Ah-ah, labi, ka šādos apstākļos tava humora izjūta nepievīla,” es saskrāpēju pakausi kā ciema ķipars.

Mēs piecēlāmies no galda un izgājām koridorā. Es pats, protams, zināju, kā pārvietoties garnizonā ne labāk kā viņa, tāpēc vienkārši nolēmu pastaigāties pa gaiteni un paskatīties, kas tur ir.

Aiz pirmajām durvīm bija kaut kāds skapis, aiz otrajām bija mantu noliktava, bet aiz trešajām bija guļamistaba, turklāt tukša.

– Klausies, Krispin, vai tu kādreiz esi bijis šajā cietoksnī?

"Nē, es tev teicu, ka tikko ierados, man vēl nav bijis laika iekārtoties," es paraustīju plecus.

"Tieši tā, piedod, es tiešām to teicu, vienkārši aizmirsu," viņa novērsa acis uz sāniem.

– Tas ir labi, tā notiek ar visiem. Jūs uz minūti novēršat uzmanību un aizmirstat.

– Paldies par atbalstu, bet es pats saprotu, ka esmu nedaudz izklaidīgs.

Es atvēru durvis plašāk, lai parādītu viņai savas nākotnes mājas. Tas arī, godīgi sakot, nebija īpaši ērts: gulta, pelēks valdības izdots gultas pārklājs, galds pie kamīna, logs, rakstāmgalds ar atzveltnes krēslu, drēbju skapis, tas arī viss.

– Atvainojiet, ka istaba nav ļoti skaista, bet tā nav tālu no manis. Ja kaut kas notiek, vienmēr var piezvanīt, es dzirdēšu.

– Vai jūs domājat, ka kaut kas notiks? – viņa bija pārsteigta.

– Kā es varu zināt, kas var notikt šajā dzīvē, labāk ir iepriekš sagatavoties.

– Lieliska dzīves pozīcija. Es jau sen pamanīju, ka šeit viss ir kaut kā blāvs. Kā cilvēki nejūtas traki tādā vienkrāsainā krāsā?

– Ko, par ko viņi neprāto?

– Melnā, baltā un pelēkā krāsā. Vai tas ir skaidrāk?

– Kurš teica, ka viņi neiet? Ikviens vēlas košas krāsas, tāpēc militārpersonas tiek sūtītas atpakaļ uz dzimtajām zemēm atvaļinājumā, lai apskatītu zaļumus, zilo ūdeni un citas krāsainas lietas.

– Tātad jūs atgriezāties šeit no atvaļinājuma?

– Nē, tas ir mans jaunais uzdevums.

– Un ko tu izdarīji nepareizi, ka tiki aizsūtīts uz tādu tuksnesi? Pavedināja kāda sievu?

– Kāpēc tu izlēmi?

– Tava seja ir skaista.

– Paldies, protams, bet es neko tādu nedarīju, mani paaugstināja amatā, padarot mani par garnizona vadītāju.

– Nu, es nezinu, šķiet, ka viņi tika paaugstināti par kaut ko sliktu. Lai gan tu neizskaties pēc burvja, kas kaitē citiem.

– Katrā ziņā paldies. Un uz ko ir balstīti secinājumi?

"Tu man palīdzēji, tāpēc es noteikti uzskatu, ka slikts cilvēks neriskētu ar savu dzīvību."

– Protams, es nevaru atbildēt par visiem, bet kopumā lielākā daļa vīriešu nāktu palīgā tiem, kas nonākuši grūtībās.

“Manuprāt, tu pārāk labi domā par cilvēkiem,” meitene klusi atbildēja, “dzīvē var satikt dažādus neliešus, pat ja ārēji viņi izskatās pēc kārtīgiem cilvēkiem, smaida tev un varbūt pat ir skaisti kā dievi, bet viņu dvēseles trūd.

"Tu neesi pārāk jauns, lai būtu laiks satikt tādus cilvēkus," es pārsteigta paskatījos uz Lapsu.

"Jums nav jādzīvo simts gadi, lai satiktu zemisku cilvēku."

– Principā es jums piekrītu, man tikai žēl, ka jūs saskārāties ar sliktiem cilvēkiem. Bet, tā kā jūs atceraties, ka satikāt šādus cilvēkus, tas nozīmē, ka atcerējāties kaut ko no savas dzīves.

Meitene izklaidīgi pamirkšķināja acis, skatoties ārā pa logu, it kā nesaprastu jautājumu, un tad pievērsa skatienu sienai, gultai, grīdai un tad man.

– Nē, es tikai zināju, pareizāk sakot, es zinu, ka esmu saticis šādus cilvēkus, bet, kad jūs man tagad jautājāt, es sapratu, ka nevaru minēt nevienu piemēru.

Viņa sakrustoja rokas uz krūtīm aizsargājošā žestā un atkal sāka skatīties ārā pa logu. Es neizturēju, piegāju viņai tuvāk un ļoti uzmanīgi apliku roku ap viņas pleciem, lai tas neizskatās pārāk uzmācīgi, bet tikai draudzīgi.

– Liza, es tevi lūdzu, nebēdā. Tu salauzi manu sirdi, jo es nevaru tev palīdzēt atcerēties to, ko tu aizmirsi.

Viņa atkal pārsteigta paskatījās uz mani.

"Jūs pārāk cieši uztverat citu cilvēku problēmas," viņa teica.

– Es esmu atbildīgs par tevi, jo es tevi izglābu. Kāpēc es tev neesmu tuvs cilvēks?

– Varbūt tev taisnība, bet man ir grūti pieķerties cilvēkiem, kad esam pazīstami tikai dažas stundas.

–Galvenais ir neuztraucies, neuztraucies un nemēģini visu laiku domāt par pagātni. Jādzīvo tagadnē un nākotnē, varbūt pēc dienas, pēc divām vai pēc mēneša, visu par sevi uzzināsim. Kāds atcerēsies, ka redzēja tevi.

– Varbūt, bet ir grūti dzīvot, kad es pat nezinu, ko darīt. Varbūt mani kaut kas interesē, es varu kaut ko darīt, bet es nezinu, ”viņa vilcinājās.

– Jūs noteikti atradīsiet kaut ko sev tīkamu. Rīt dosim jums ekskursiju pa cietoksni, es arī ar to neesmu īpaši pazīstams. Apskatīsim, kas šeit ir un ko jūs varētu darīt, iepazīsimies ar cilvēkiem.

– Paldies par šo priekšlikumu, iespējams, jums ir taisnība. Man vajadzētu tikai sākt no nulles. Tātad jūs atnācāt uz darbu, un ir tā, it kā es būtu ieradies jaunā pilsētā, es došos meklēt darbu.

– Es to nedomāju, bet, ja jums ir vieglāk, tad kāpēc ne? Es arī praktiski nevienu šeit nepazīstu, un lielākā daļa no šiem cilvēkiem ir mani padotie, tāpēc es neceru uz ļoti ciešām draudzīgām attiecībām, bet mēs varētu ar jums sadraudzēties, jo jūs neesat garnizona daļa. Kā jums patīk šis priekšlikums?

– Vai tu tici, ka mēs varam kļūt par draugiem? – viņa jautāja.

– Esmu par to pilnīgi pārliecināts.

Es nepiebildu, ka esmu pilnīgi pārliecināts, ka mēs varam kļūt daudz vairāk nekā draugi, taču draudzība ir labs sākums stiprām attiecībām. Meitene pieradīs pie manis, uzticēsies man, un varbūt kādu dienu es varēšu viņai pastāstīt par pravietojumu, kas mani atveda uz šejieni. Galvenais, lai līdz tam laikam viņa man uzticas, nebaidās un neuzskata mani par traku. Galu galā ne visi pasaulē tic zīlniekiem, un, ņemot vērā to, ka šarlatānu ir daudz, viņa var man neticēt. Un tad ir daudz labāk, ja viņa vienkārši iemīlas manī un tikai tad uzzina, ka tā bija viņas izvēle. Es nevēlos būt likteņa spiests.

–Vai es varu aizņemties no jums malku kamīnam? – Liza novērsa mani no savām domām. – Dzīvā uguns paspilgtinās vietējo atmosfēru.

– Protams, es jums to tagad atnesīšu, un tas būs siltāks un ne tikai skaists.

– Paldies, klausieties, paskatīsimies, vai šeit ir vismaz kāda grāmata. "Ir agri iet gulēt, es mēģinātu lasīt pirms gulētiešanas," viņa vilcinājās.

– Ak, tu māki lasīt! – ES biju laimīgs.

– Es nezinu, es to pārbaudītu.

– Manā birojā ir vairākas grāmatas, bet es nezinu, vai tās jums būs interesantas. Tie ir romāni, kas iznāca pirms neilga laika, iespējams, jūs tos vēl neesat lasījis.

"Tagad visas grāmatas man ir jaunas," viņa atgādināja, "tāpēc es noteikti neesmu tās lasījusi."

Gandrīz iesitu sev ar plaukstu pa pieri. Kas tas ir! Tas ir tā, it kā viņš būtu bezsamaņā!

7. nodaļa

Asilisa

Viss apkārt bija svešs: debesis, gaiss, ēdiens, cilvēki.

Ja esmu traks, tas ir ļoti kvalitatīvs, līdz pat skaņām un smaržām. Nē, jūs varat dzīvot tikai tik spilgti jaunā pasaulē, kas mani nobiedēja līdz sirds dziļumiem.

Šis garnizona cietoksnis, kā pagājušo laikmetu rekonstrukcija, beidzot man apliecināja, ka es par to visu nesapņoju. Es pats to nebūtu izdomājis pat sapnī vai patiesībā. Varēju iedomāties skaistu vīrieti, varoni, kurš mani izglāba, bet viss ap mani bija maz ticams.

Sargi dīvaini paskatījās uz mums, kaut arī neko neteica, bet es nesapratu viņu apjukumu. Vai es esmu tik mazs āksts, ka viņi nevar saprast, kur viņu priekšnieks mani atrada?

Es ļoti gribēju iegūt spoguli pilnā augumā, lai redzētu sevi. Manas rokas un mati noteikti nav mani, bet nebija skaidrs, kā es vispār izskatos. Varu droši teikt, ka esmu nepārprotami pārāk slaida, lai gan agrāk nebiju resna, taču kaut kas nav kārtībā ar ķermeņa trūkumu.

Krispins bija ļoti uzmanīgs un galants, centās visu paredzēt un palīdzēt, bet man ļoti gribējās kaut ko darīt pašai. No dīkdienības manā galvā dzima domas, kas nedeva mieru. Ja godīgi, man gribējās gaudot no kaut kādas dzīvnieciskas melanholijas un vientulības.

It kā es būtu pamests uz Marsa un esmu šeit viens, lai gan apkārt ir cilvēki. Ko viņi man dod? Es nevienu nepazīstu un neko nesaprotu, baidos pateikt pārāk daudz. Ir grūti runāt, kad skatāties uz katru jūsu teikto vārdu. Vieglāk ir klusēt. Drošāk.

Pusdienas, ar kurām Krispins mani cienāja, bija ļoti garšīgas, un maize smaržoja absolūti pārsteidzoši. Tā aromāts lika man asarot mutē, un es pat neēdu ne kumosu.

Vīrietis paskatījās uz mani, lai gan viņš mēģināja izlikties, ka neskatās, bet katru reizi, kad viņa skatiens nostājas uz mani, it kā statiskā elektrība man skrēja cauri. Interesanti, bet satraucoši.

Runājot par burvjiem un maģiju, es sajutos slims un apmaldījies. Nu, kāda veida maģija? Kāds man ar to sakars! Es dzīvoju bez viņas trīsdesmit gadus, un šeit mēs esam.

Ja godīgi, man ļoti gribējās būt klusumā, vienatnē, padomāt, mierā raudāt. Ja es atkal raudāšu, Krispins steigsies mani mierināt, un es nevēlos to dzirdēt.

Kad viņš beidzot devās meklēt man istabu, tas bija pat smieklīgi, jo viņš pats nezināja, kur kas atrodas, un tikai skatījās pa visām durvīm pēc kārtas.

Viņš atrada sev tuvāko guļamistabu, lai es varētu viņam piezvanīt, ja kaut kas notiek. Likās, ka viņš nemaz neļaus man iet tālu no sevis, bet tas droši vien būtu nepieklājīgi. Lai gan es neko nezinu par šīs pasaules manierēm un noteikumiem. Kas šeit ir pareizi un kas nepareizi?

Kaut es varētu iegūt kādu informāciju… Es smalki devu mājienu uz grāmatām, kuras varētu izlasīt pirms gulētiešanas. Es gribēju iegūt kaut ko noderīgu, bet Krispins ieteica romānus. Būtu nepieklājīgi teikt, ka man šobrīd viņiem nav laika. Man bija jāpiekrīt viņa piedāvātajam. Lai nu kā, es neesmu lasījis nevienu grāmatu no šīs pasaules, man kaut kur jāsāk.

Kad aizvēru durvis, gandrīz vīrieša deguna priekšā, kurš joprojām nevarēja piespiest mani atstāt vienu, noliku grāmatas uz galda.

Es paskatījos apkārt, meklējot vannas istabu. Kaut kā neiedomājos uzreiz pajautāt par ērtībām. Istabas stūrī tika atrastas šauras durvis. Ar lielu interesi un aizturētu elpu paskatījos aiz tā, jo nezināju, kas mani sagaida.

Izrādījās, ka te tek ūdens, un mazgāties var apaļā koka vannā, iespējams, ar augstiem sāniem. Viss apkārt ir klāts ar koku, kā pirtī vai tvaika pirtī. Toreiz es satiku lielu spoguli. Lai gan tas nebija cilvēka augums, tas bija diezgan liels, izgatavots no pulētas metāla loksnes.

Ar satraukumu es nostājos viņam priekšā, pirmo reizi pilnībā paskatījos uz sevi. Protams, tas nebiju es. Šī meitene bija pavisam citāda nekā es, it kā kāds būtu apzināti izvēlējies man pretēju izskatu. Gari gaiši sarkani mīksti mati, maigas kuplas lūpas, sniegbalta āda, kas nekad nav iedegusi. Vienīgais, kas no manis ir palicis, ir manas zilās, mirdzošās acis, lai gan tā var būt tikai nejaušība.

Lēnām pagriezos uz visām pusēm, lai paskatītos uz sevi, bet nē, tā noteikti nebiju es.

Esam ieradušies.

Pēc šīs domas viņa pievērsās vannai. Sēdēt karstā ūdenī, vai kā? Sildiet kaulus, meditējiet, nomieriniet nervus.

Es nevarēju paļauties uz putām, jo neatradu nevienu pudeli vai ziepju gabalu, kas kaut attāli atgādinātu mazgāšanas līdzekli. Labi, jūs varat šādi “atdoties”. Viss šajā pasaulē nevar būt ideāls.

Atgriezos istabā, domādams, ka vajadzētu iekurt kamīnu, citādi pēc vannas izeju vēsajā telpā, un tas var būt bīstami veselībai, tāpēc notupos un sāku būvēt būdu no baļķiem. Atsevišķs kvests ir vietējās šķiltavas, ko tik tikko izdomāju izmantot, bet, kad uguns beidzot sāka uzliesmot, es sēdēju un sajūsmināti skatījos uz to, aizmirstot, ka vajag mirkšķināt, ka nevaru paskatīties. uguns tik ilgi un tuvu. Šķita, ka laiks apstājas, un gaisma kaut ko čukstēja, it kā runātu ar mani, un es mēģināju saprast vārdus.

Kāds gāja pa gaiteni, pareizāk sakot, gāja drosmīgi, kas lika man saraustīties un izkāpt no transa. Istabā smaržoja pēc koka, siltums izplatījās apkārt, tāpēc es piecēlos un devos uz gultu.

Uzmanīgi novilku drēbes un salocīju tās, jo man nebija rezerves. Pēc dušas es vienmēr uzvelku tīras drēbes, bet šeit man būs jāaizmirst visi mani ieradumi.

Skapī atradu tikai palagu, dvieļu nebija.

Visvairāk mani pārsteidza apakšveļa. Es nezinu, no kā tas bija izgatavots, bet tas noteikti nebija kokvilna, piemēram, plānas zamšādas, kā biksītes ar aukliņām, kā tops. Kas tas ir: ziemas variants?

Nolēmu vismaz nomazgāt. Tam vajadzētu nožūt visu nakti. Pakāršu kamīna priekšā.

Nācās arī ķerties pie vannasistabas. Izrādās, ka no krūzes bija vienkārši jāieliek ūdenī akmentiņš, tad tas sāka sasilt, es to noskaidroju eksperimentāli, kad šo bļodu nometu ūdenī un tas gandrīz pārvērtās par geizeru. Pats interesantākais, ka nemaz nebiju applaucējusies. Lai gan teorētiski vajadzēja applaucēt rokas. Vai arī ir kāds drošinātājs burvestībām?

Kopumā es pavadīju daudz laika, mēģinot uzņemt šo vannu. Bet viņa līdz ausīm iegrima karstā ūdenī.

Viņa nolika galvu uz sāniem un aizvēra acis. Jūs pat varat noticēt, ka esmu atkal mājās, vienkārši atpūšos pēc smagas darba dienas.

Man šķiet, ka es pat aizsnaudu, atverot acis, sapratu, ka ūdens ir atdzisis. Man bija jāpārtrauc peldēšana, jo es jau biju sabojājis visus oļus. Viņa izskaloja matus un piecēlās kājās, gaidot, kad ūdens notecēs. Viņa tos noslaucīja un pēc tam noslaucīja sevi.

Viņa izgāja pie ugunskura, nokāra palagu, kas bija vairāk slapja nekā izmazgātā veļa, un apsēdās izžāvēt matus. Siltums no kamīna uzpūta mani un tas mani nomierināja. Kad mati bija izžuvuši, es ietinos palagā no gultas kā sari un apsēdos krēslā ar grāmatu. Tā kā visas lietas ir pārtaisītas, varat to izlasīt.

8. nodaļa

Asilisa

Lēnām atvēru grāmatas pirmo lappusi. Spriežot pēc vāka, tas bija romantisks romāns.

Interesanti, vai šajā pasaulē grāmatās ir tādi paši aizkustinoši likteņi un stāsti kā mūsējā? Varoņi pārvar visu, lai atrastu savu mīlestību.

Ar zināmu nostalģiju es pārbraucu ar pirkstiem pa lapu. Savā pasaulē man patika lasīt, un brīvās dienās šai nodarbei noteikti veltu vairākas stundas. Es nevaru teikt, ka es pārspīlēti lasītu romantiskos romānus, bet man patika piedzīvojumi un detektīvstāsti.

Bet pietiek atcerēties, paskatīsimies, ko šī pasaule man piedāvā!

Viņa atvēra pirmo nodaļu un ar interesi aplūkoja lapu, aizvēra acis, noskaitīja līdz trīs, atvēra vēlreiz un vēl rūpīgāk aplūkoja to pašu lapu. Nekas nebija mainījies, es absolūti nesapratu ne vārda no tā, kas tur bija rakstīts.

Kā tā? Galu galā es zināju, kā lasīt mājās, tāpēc teorētiski man vajadzētu būt iespējai lasīt arī šeit! Galu galā es saprotu, ko viņi saka man apkārt, un es pats runāju vienā valodā! Tad kāpēc es nelasu?

Man acīs sariesās asaras, es vienkārši nezinu, ko ar to darīt. Man būs jāmācās lasīt no jauna, kad man būs trīsdesmit! Bāc!

"Lai tu varētu nomierināties pirms gulētiešanas…" es nočukstēju.

Šāds atklājums aizskāra pat viņu rokas. Es savā mīļotajā ne tikai neatradu nekādas noderīgas prasmes, bet arī esmu analfabēts.

Uzmanīgi aizvēru grāmatu un noliku to uz galda. Man pat nebija spēka raudāt, es vienkārši jutu, ka iestājas kaut kāds morāls trulums. Visvairāk vēlējos mājās pie vecākiem, lai mamma mani, kā bērnībā, ļoti, ļoti cieši apskauj, un sapratu, ka tas ir tik sīkums: padomā, es atkal iemācīšos lasīt! Tā kā es to varēju darīt agrāk, es to varu darīt tagad.

Man nav maiņas drēbju, tāpēc vai man jāuztraucas par zaudētām prasmēm?

Pirms es paspēju par to padomāt, pie durvīm pieklauvēja. Es pārsteigti paskatījos uz viņu: kurš gan varētu pie manis atnākt tādā laikā? Lai gan, iespējams, vēl ir vakars un nav ļoti vēls, man vienkārši nav pulksteņa. Es nezinu, cik precīzi ir pulkstenis, bet ārā ātri kļuva tumšs.

Viņa uzmanīgi, aizturējusi elpu, piegāja pie durvīm. Tikai ko tas man dos?

– Kas tur ir? – Es nolēmu precizēt.

– Lapsa, tas esmu es, Krispin! "Es domāju, ka tev nav drēbju, un atnesu kreklu, lai tev būtu, kurā gulēt," viņš atbildēja.

Droši vien ir nepieklājīgi runāt pa durvīm, tāpēc es tās nedaudz atvēru un pa spraugu paskatījos uz Krispinu.

– Es šeit esmu nedaudz ģērbies, jo jums ir taisnība, man nav ko pārģērbties.

Viņš paskatījās uz mani, vismaz to daļu, kas bija redzama. Viņš pasmaidīja.

– Vai es izskatos smieklīgi?

– Nebūt ne, tu izskaties ļoti mīļi. It kā viņa dotos ciemos. Šeit ir svinīgā kleita.

– Ak, jā, kungs, es vienmēr valkāju tikai elegantas kleitas, ja kāds piestās un es neesmu parādē! Ienāksi?

– Ja dāma tevi uzaicina, tad ir nepieklājīgi atteikties. Drīz būs vakariņas. Vai pievienosies man?

– Kāpēc ne? Tik un tā nav redzama neviena cita izklaide,” es nopūtos.

– Tev nepatika grāmatas? – Viņš uzmeta gaistošu skatienu uz galdu.

– Grūti pateikt, bet izrādījās, ka es neprotu lasīt.

Krispins izbrīnā pacēla uzacis.

– Pilnīgi viss, kas tur ir rakstīts, man ir pilnīga muļķība, jo es nezinu nevienu burtu.

"Tu esi sarūgtināts," vīrietis klusi atzīmēja.

"Tur ir šī lieta," es atbildot pamāju, "kaut kā biju pārliecināts, ka protu lasīt." Es nezinu, kāpēc. Tas, protams, nav pasaules gals, bet lasīšanas izklaide pagaidām ir jāatliek.

Bija skaidrs, ka vīrietis nedaudz vilcinājās. Viņš bailīgi paskatījās manā virzienā, tad ugunī, tad atkal uz mani.

– Ja vēlies, varu iemācīt lasīt. Tas nav grūti, patiesībā. Iespējams, mācību procesa laikā jūs atcerēsities, kā to izdarīt.

Es stipri šaubos, vai tas ir iespējams, ņemot vērā to, ka pirms nokļūšanas es acīmredzami nezināju vietējo alfabētu, taču tā bija lieliska iespēja iegūt nepieciešamās zināšanas šajā pasaulē. Tikai tāpēc bija vērts piekrist. Mācību procesā var uzzināt daudz interesanta par šo pasauli. Tagad esmu kā bērns: neko nezinu, neko nesaprotu. Esmu pārliecināts, ka lasītprasme man nāks par labu.

"Ak, tas būtu lieliski, Krispin, paldies," es atbildēju. – Es ļoti vēlētos izlasīt šīs grāmatas.

– Jā? Viņi ir ļoti labi. Es pati, kad tos lasīju pirmo reizi, nevarēju nolikt. Es visu nakti sēdēju pie grāmatas un no rīta tik tikko piecēlos uz darbu.

"Tagad jūs noteikti mani ieinteresējāt."

– Kāpēc ne? – burvis man mīļi uzsmaidīja. – Lai tas ir stimuls, kas palīdzēs ātrāk atcerēties burtus. Tātad, vai es ēdīšu vakariņas?

– Protams, ej, es pat esmu izsalcis no tava entuziasma.

Krispins aizgāja, un es paskatījos uz viņa atnesto kreklu. Tas skaidri bija no viņa pleca, un es ar to būtu izslīdējis pa vārtiem. Labi, ka bija saites, kas neļautu man izkrist no šī zīda brīnuma. Acīmredzot šeit nav sieviešu apģērbu, jo garnizona priekšniekam bija jāizķidā drēbju skapis.

Ņemot vērā, ka man tāpat nekā cita nav, apmierināšos ar mazo. Lai gan mūsu pasaulē vīriešu drēbju nēsāšana parasti ir to meiteņu prerogatīva, kurām pieder šie krekli, tāpēc es sajutu kaut kādu sarežģītu sajūtu, it kā es mēģinātu būt svešinieka draudzene. Ņemot vērā, ka viņš pats man atnesa kreklu, nejautājot, varbūt viņš cenšas būt mans puisis? Vai varbūt es vienkārši esmu pārāk aizdomīgs šai pasaulei. Lai gan ar tik izskatīgu puisi var tikai lepoties. Viņš ir tik mīļš, vienmēr cenšas palīdzēt un būt noderīgs! Agrāk savā maršrutā nebiju sastapies tik galantiem puišiem, tāpēc šī ir patīkama pārmaiņa.

Krispins ātri atgriezās. Viņš nevarēja noturēt divas paplātes, tāpēc viņam par palīgu iecēla karavīru, kuru viņš istabā neielaida. Viņš stāvēja aiz durvīm, līdz priekšnieks paņēma no viņa nastu, un tikai tad aizgāja.

Vietas nebija daudz, tāpēc apsēdos uz gultas ar savu paplāti, atdodot mazo galdiņu pie kamīna vīrietim.

"Es esmu samulsis, ka es jūs izcēlu uz gultas," viņš teica. – Jūs varētu doties uz manu biroju, bet šādā formā jums jāpieņem, ka tas būs neērti.

"Es vienkārši negribu nekur iet," es paraustīju plecus. – Es jūtos diezgan ērti.

Sākumā ēdām klusējot. Vakariņās bija biezputra ar gaļu un dārzeņiem, sagriezta gabaliņos. Nav restorāns, bet diezgan garšīgs. Pie siltā dzēriena tika pasniegts gabaliņš pīrāga.

Jau pie deserta Krispins sāka stāstīt par savu iepriekšējo dienesta vietu. Es nezinu, varbūt viņam bija apnicis sēdēt klusumā, un es nevarēju neko pateikt, jo "es neko neatceros."

Kad vairs nebija ko teikt, viņš apklusa. Es domāju, ka viņš tagad aizies un es palikšu viena klusumā.

"Krispin, izlasi man vismaz vienu no šīm grāmatām," es pēkšņi jautāju. Es nezinu, kā šie vārdi iznāca. Es negrasījos neko lūgt. – Ja tev tas nav grūti.

– Nepavisam. Es pat priecājos, ka jūs nekaitina mans uzņēmums. Kopumā šeit ir diezgan garlaicīgi.

"Lūk, es atradu jums kādu izklaidi," viņa vāji pasmaidīja, atbildot.

Krispins atvēra grāmatu, iztīrīja rīkli un sāka lasīt mīlas stāsta pirmo nodaļu, tik vienkāršu un tajā pašā laikā sarežģītu. Es uzmanīgi klausījos, iegrimstot sižetā arvien dziļāk. Es tieši redzēju šo pāri iemīlējušos, viņu radinieku un sabiedrības neatzītu.

Stāsta laikā es apsedos ar segas stūri, it kā mājā būtu paslēpies gliemezis, un aizmigu, burvja patīkamās baritona balss iemidzināta. Šī šausmīgi garā diena ir beigusies!

9. nodaļa

Crispin

Mani kā pusaudzi mocīja šaubas, un tas ar mani nav noticis ilgu laiku. Es gribēju būt tuvu, bet neiejaukties. Šķiet, ka tas neizdevās ļoti labi. Meitene mani burtiski izspieda no savas istabas, jo es stāvēju durvīs, un viņa gribēja būt viena.

Durvis aizcirtās, un es paliku stāvam un skatījos uz koka virsmu, tad izelpoju un atbalstīju pieri pret tām. Ja tikai tagad neviens nenāktu mani noķert tik dīvainā pozā. Es esmu kā suns pie saimnieka durvīm, kuru viņi nevēlas laist mājās, tāpēc es tikai skumji skatos cerībā, ka viņš pārdomās un ielaidīs atpakaļ. Tas ir nožēlojams skats, kad uz to skatās, bet man ir vienalga.

Beidzot, savācot savu gribu dūrē, es atrāvos no durvīm un devos uz savu istabu. Viņš bezmērķīgi klīda pa biroju, domādams, ko Liza tagad varētu darīt. Ko darīt, ja viņa raud?

Nolēmu novērst uzmanību no sāpīgā stāvokļa, uzrakstot vēstuli. Varbūt man vajadzētu pastāstīt saviem draugiem Bri un Nes, ka es atradu meiteni no pravietojuma. Mans apraksts izrādījās ļoti detalizēts un emocionāls. Bet ļoti gribējās izmest tās emocijas, kas mani pārņēma, vismaz uz papīra! Esmu pārliecināts, ka viņi mani sapratīs, jo paši ir iemīlējušies kā gulbji. Es viņus neapskaužu, es priecājos, ka viņi atrada viens otru. Es vienkārši tik ilgi gaidīju savu laimi, un nebija neviena, ar ko dalīties priekā un šaubās. Es paliku viena tik izšķirīgā dzīves brīdī!

Aizzīmogojot vēstuli, es to nosūtīju caur kastīti. Labi, ka garnizona komandierim ir šis ļoti spēcīgais artefakts, pretējā gadījumā jūs pat varētu mēģināt nosūtīt svarīgu ziņu no šāda tuksneša!

Aiz durvīm atskanēja soļi, kam sekoja klauvējiens.

– Nāc iekšā! – es iekliedzos.

Mans vietnieks parādījās uz sliekšņa.

"Ak, tas esi tu, Tritū," es viņam pamāju. – Kaut kas notika?

– Nē, Mārlov kungs, nekas. Mēs tikai gatavojāmies pārbaudīt garnizonu, ja esat brīvs.

"Jau kļūst tumšs," es paskatījos ārā pa logu, "mēs pārcelsim pārbaudi uz rītdienu." Šodien varu parūpēties par papīriem, kas man ir.

– Kā pavēli! – viņš atbildēja un vilcinājās.

"Runā," es viņam teicu, "mēs neesam saviesīgā pasākumā."

– Es atvainojos, bet es domāju par meiteni, kuru tu atradi.

– Tātad. Ko jūs domājāt?

– Galu galā apkārtnē cilvēku nav. Vienīgie, kas dzīvo relatīvi tuvu, ir Kalnu bērni. Tas var būt tikai no turienes. Viņai nav citur, no kurienes nākt. Ja mēs nevēlamies no viņiem nepatikšanas, tad ir vērts pajautāt, vai kāds nav pazudis? Es jau teicu, ka viņi nepadodas no savām meitenēm. Nebūtu nepatikšanas.

"Es saprotu, par ko jūs runājat," es lēnām atbildēju.

– Ir vērts viņu parādīt ciltij. Viņi šeit ierodas reti.

– Meitene ir zaudējusi atmiņu, bet es viņai piedāvāšu doties uz cilti, varbūt tas viņai palīdzēs atcerēties.

– Iespējams, bet jums jābūt uzmanīgam. Viņi var jūs nepieņemt tik laipni, kā jūs vēlētos. Mežoņi. Tu saproti.

– Es to izdomāšu. Kā tad ar papīriem?

– Viņi visi ir uz galda. Atveriet vidējo atvilktni labajā pusē. Es neatvēru ziņas, kas bija adresētas garnizona priekšniekam.

– Tad tas šodienai. Es ķeršos pie darba, un jūs pārbaudīsiet ziņas un arī atpūtieties.

"Es kalpoju impērijai," viņš sveicināja un aizgāja.

Es apsēdos krēslā, izņēmu vēstules un papīrus, bet neatvēru nevienu no tiem.

Manas domas atkal virzījās uz viesi. Loģiski runājot, manam vietniekam ir taisnība. No kurienes gan citur nāktu vientuļa meitene, ja ne no cilts? Varbūt kāds no viņas radiniekiem tur gāja bojā lavīnā, viņa vienkārši to neatceras.

Es saprotu, ka cilts var nebūt priecīga par manu izskatu, bet es netaisos atkāpties. Esmu pārliecināts, ka arī tur būs gudri cilvēki. Jebkurā gadījumā jums būs jāvienojas, jo meiteni nebūs iespējams slēpt uz visiem laikiem.

Aiz šīm domām es jutu, ka esmu izsalcis un paskatījos pulkstenī. Oho! Ir jau laiks vakariņām!

Vai man vajadzētu mainīties uz vakariņām? No otras puses, šeit nav sekulāras sabiedrības, un Liza vispār neatceras etiķeti.

Toreiz man ienāca prātā doma, ka, pat ja viņa gribētu, viņai nebūs par ko pārģērbties. Cietoksnī var nebūt papildu sieviešu apģērba. Es šeit vēl neesmu redzējusi nevienu sieviešu pārstāvi, tāpēc meitenei pat nebūs ko ģērbt gultā.

Iegāju guļamistabā un atvēru skapi. Ko es gribēju tur atrast, es pats nezinu. Izpētījusi savus pieticīgos apģērbu krājumus, sapratu, ka Lapsai visas manas mantas būs neķītri lielas, bet tomēr paķēru zīda kreklu. Ieteikšu kā naktskreklu. Tas ir iemesls viņu apmeklēt. Es tiešām gribu pārbaudīt, vai viss ir kārtībā. Kad viņi šķīrās, viņa neizskatījās laimīga.

Es pieklauvēju pie dārgajām durvīm, aizturējusi elpu. Ko darīt, ja viņš nevēlas to atvērt? Bet Liza parādījās durvīs ļoti dīvainā tērpā. Uzreiz pat nenojautu, ka viņa kaut kādā viltīgā veidā ietīta palagā, lai šis taisnstūrveida auduma gabals iegūtu kādu eleganci.

Viņa pieņēma kreklu, lai gan bija skaidrs, ka tajā var ietīt trīs reizes.

Viņa pat piekrita vakariņām, kas mani neapšaubāmi iepriecināja, taču pats kopējais garastāvoklis īpaši neuzlabojās.

Es rūpīgi noskaidroju, kas viņu satrauc, izņemot atmiņas zudumu. Es nekad nebūtu domājis, bet viņa bija apbēdināta, ka viņa neprot lasīt. Sarunas gaismā ar deputātu tajā nebija nekā dīvaina. Šaubos, ka kāds no cilts vispār prot lasīt, bet, kad viņa lūdza grāmatas, likās, ka meitene ir pārliecināta, ka prot tās lasīt. Tajā bija zināma nekonsekvence, bet mana galva bija piepildīta ar kaut ko citu.

Šauboties, es piedāvāju iemācīt viņai lasīt, ko Liza pieņēma ar entuziasmu un pateicību. Tas ir kopīgs pamats.

Lūgums lasīt viņai bija pilnīgs pārsteigums. Man likās, ka viņa pati bija pārsteigta, ka to pateica skaļi, bet es tikai priecājos. Tas nozīmēja, ka nebija jāmeklē attaisnojums, lai paliktu. Es mēģināju lasīt ar izteiksmi, lai viņai tas patiktu, un, acīmredzot, izdevās. Manas balss iemidzināta, Liza klusi aizmiga, ar rokām apskāvusi ceļgalus.

Es noliku grāmatu, piegāju pie gultas un uzmanīgi izlaidu to viņai cauri matiem. Likās, ka tie uzsprāga dzirksti, atbildot. Apbrīnojami skaista parādība, kaut arī nesaprotama. Es nekad neesmu jutis viņā burvību, kas nozīmē, ka ir dāvana. Atliek tikai noskaidrot, kura.

Viņš apsedza meiteni ar segu, pielika malku kamīnam un devās uz savu istabu. Mums jāizdomā, kā viņai pastāstīt par cilti. Ko darīt, ja viņa nevēlas tur iet? Vai arī es nevēlos, lai viņa iet? Es biju apjukusi savās domās un jūtās. Man laiks iet gulēt!

10. nodaļa

Asilisa

Es pamodos agri. Tas pat ir pārsteidzoši, es cerēju gulēt ilgāk.

Pirmais, ko ieraudzīju, bija krekls, ko Krispins vakar atnesa. Man nebija laika pārģērbties, jo es aizmigu, romāna iemidzināta. Cik viņam patīkama balss! Es negaidīju, ka varēšu aizmigt blakus svešiniekam, bet tieši tā notika.

Kādu laiku viņa vienkārši gulēja, cenšoties ne par ko nedomāt, tad piecēlās un iemeta malku kamīnā, jo gandrīz viss tur bija izdedzis. Viņa atkal apgūlās un skatījās, kā liesmas lēnām uzliesmoja. Tik fascinējošs skats… Var ilgi skatīties.

Tomēr es neplānoju visu dienu pavadīt gultā. Tāda laika pavadīšana man bija galīgi ārpus rakstura, tāpēc, kad istabā kļuva gaišs, nomazgājos un saģērbos. Izrādījās, ka nav ar ko ķemmēt matus, tikai izķemmēju matus ar pirkstiem, lai tie nekļūtu pārāk pinkaini, un paskatījos ārā pa durvīm.

Koridorā neviena nebija, un es pilnībā izgāju ārā, aizverot aiz sevis durvis.

Krispins neienāca, un tam ir daudz iemeslu. Es sliecos domāt, ka viņš negribēja mani pamodināt, lai es varētu nedaudz pagulēt, bet es vienkārši biju izsalcis, tāpēc man vajadzēja paskatīties uz viņu, lai uzzinātu par brokastīm. Diez vai pats to dabūšu.

Es izlēmīgi piegāju pie viņa kambariem un pieklauvēju. Pēc pāris sekundēm durvis atvērās, it kā vīrietis tikai gaidītu, kad es atnākšu.

"Labrīt," es nolēmu būt pieklājīgs, jo burvis neteica ne vārda.

"Un jūs," viņš pēkšņi pasmaidīja tik atklāti, ka neviļus uz manām lūpām parādījās smaids. "Nāc iekšā," viņš pagāja malā.

Uzmanīgi pārkāpu pāri slieksnim, lai gan te biju tikai vakar. Rīta gaismā viss nebija tik drūms, lai gan joprojām bija skumji.

– Kā tu gulēji?

"Pārsteidzoši spēcīgs," es atbildēju uz viņa jautājumu. – Es neko nesapņoju, tikai agri pamodos.

– Spēcīgs ir labi, bet ko tu darīji, kad pamodies?

– Pilnīgi nekas, es vienkārši gulēju, iekuru kamīnu, apbrīnoju uguni. Ar pieredzi uzzināju, ka man nav ķemmes.

"Es varu piedāvāt izmantot savu," burvis nekavējoties ieteica. – Vēl nav kur citur dabūt citu.

"Varbūt es pieņemšu šo piedāvājumu," viņa atbildēja labvēlīgi, jo viņai nebija lielas vēlēšanās staigāt ar pinkainiem matiem.

Krispins no guļamistabas atnesa ķemmi, pareizāk sakot, otu ar dabīgiem sariem. Šo es redzēju veikalā, bet nolēmu netērēt naudu saviem īsajiem matiem, bet šeit, domājams, viss ir dabiski. Es neredzēju nevienu plastmasas vai sintētikas gabalu.

– Kāpēc tu uz viņu tā skaties? – burvis pēkšņi jautāja. – Tas ir tīrs. Es to kopju un regulāri mazgāju.

– Ak, es tikai domāju, tas arī viss. "Man nav tādu aizdomu," es samulsu.

Es pats prasīju ķemmi, un tagad skatos uz to gandrīz zem mikroskopa! Es jaucu Krispinu ar savu neuzticību.

Viņa apsēdās uz krēsla un sāka ķemmēt matus, bet cik tie bija! Vai arī man tā šķiet pēc frizūras? Man nācās to mest pār plecu, lai izķemmētu galus.

Reiz lasīju, ka meitenes deviņpadsmitajā gadsimtā izmantoja šo otu, lai pat simts reižu izbrauktu cauri saviem matiem, lai tie spīdētu. Nav daudz ko darīt, kāpēc gan nepamēģināt?

– Lapsa, drīz atnesīs brokastis.

"Tas ir brīnišķīgi, pretējā gadījumā es esmu ļoti izsalcis," es pagriezos pret viņu.

"Es uzreiz pasūtīju to mums diviem, es domāju, ka pārbaudīšu, vai jūs gulējat, kad tas atnāks."

– Vai iesim šodien apskatīt cietoksni? – Es nolēmu nekavējoties precizēt. – Vai jūsu plāni ir mainījušies?

– Nē, viss ir spēkā. Man pašam jāiepazīstas ar uzticēto mantu.

Brokastis, ko viņi mums atnesa, bija diezgan sātīgas. Divi drosmīgi biedri ienesa paplātes birojā, nolika tās uz galda un devās prom, cenšoties pārāk neskatīties uz mani. Joprojām būtu! Šajās daļās jauns cilvēks un sieviete. Esmu pārliecināts, ka kļūšu par vietējo slavenību.

Ar lielu prieku ēdu putru ar ievārījumu, man ļoti iepatikās kāds interesants dzēriens, ar ko mani cienāja no rīta: karsta kā tēja, bet ar citrusaugļu notīm.

Krispins deva priekšroku gaļas karbonādei, nevis putrai, un ievārījumu ēda ar bulciņu. Kopīgās brokastīs bija kaut kas īpaši salds. Pēdējos gados no rītiem ēdu reti, biežāk tikai kafiju, un pusdienas jau bija sātīga maltīte, taču bērnībā mamma vienmēr piespieda neaizmirst par pirmās ēdienreizes nozīmi.

Kad ēdiens bija beidzies, Krispins man iedeva savu vakardienas apmetni ar kažokādu, izņēma vēl vienu, cik varu spriest, ar vilka kažokādu, un devāmies ārā salnajā gaisā, kas uzreiz sāka knibināt mūsu seju. un pakļūt zem mūsu drēbēm.

"Vēl viena skaista diena kalnos," sacīja burvis.

Es nesaprotu, vai tas ir joks? Vai arī viņš ir nopietni? Man bija slinkums jautāt, tāpēc klusēju.

Nebijām spēruši pat trīs soļus dziļāk pagalmā, kad pie mums pienāca militārpersona, kuru iepazīstināja kā garnizona priekšnieka vietnieku.

"Tagad es jums visu parādīšu," viņš dedzīgi sacīja, kas tik vienkāršam darbam kā teritorijas izzināšana bija nedaudz pārlieku, bet acīmredzot šeit nebija ko darīt, tāpēc arī šāda izklaide tika uztverta ar entuziasmu.

Mūs ar burvi aizveda pa cietokšņa sienu, lai varētu novērtēt tā platumu un augstumu, kā arī skatu no augšas, tā teikt.

Jāpiebilst, ka platums patiešām bija iespaidīgs. Mēs trīs mierīgi gājām pa to, un tas nemaz nebija pārpildīts. Tas bija no pelēkiem bruģakmeņiem, ļoti kvalitatīvs darbs, kā saka, lai kalpotu gadsimtiem ilgi.

Pēc tam pa ļoti stāviem kāpnēm atkal devāmies lejā pagalmā, tā ka nevarēju vien nodomāt, ka te nebūtu vērts lauzt kaklu.

"Tagad apskatīsim pieejamās telpas," sacīja Rirs Tritū. – Mums ir viss, kas dzīvei nepieciešams!

"Es neredzēju nevienu sievieti," es nevarēju to izturēt. – Vai jums ir sievietes?

"Ir viss, kas jums nepieciešams dzīvei, izņemot sievietes," viņš samulsa. – Iepriekšējais garnizona priekšnieks nevarēja izturēt visu sieviešu rasi. Viņš ieradās šajā cietoksnī pasaules galā pirms divsimt gadiem. Viņi saka, ka vēlāk viņš dažādos veidos "izdzīvoja" pat tās dažas dāmas, kuras šeit bija, un kopš tā laika kontingents ir bijis tikai vīrietis.

– Jā. Tā cilvēki paliek traki,” es nomurmināju zem deguna, bet viņš acīmredzot dzirdēja, jo tik žēlīgi nopūtās, ka es jutos neomulīgi.

Divsimt gadu vientulības! Nezinu, kas notika ar iepriekšējo priekšnieku, bet acīmredzot nekas labs. Varbūt viņu pameta mīļotā vai nodeva sieva, taču viņš visus apkārtējos nolemja savai brīvprātīgai noslēgtībai.

– Man šķiet, ka virtuvē nav pietiekami daudz sieviešu? – ES jautāju.

– Ne tikai tur. "Mēs arī neesam īpaši labas šuvējas," viņš paraustīja plecus. – Jā, un vakaros ir garlaicīgi. Viņi šeit ir ilgi. Jūs pat nevarat noorganizēt deju, jūs nevarat sarunāties, un, nu, vispār…

Es saprotu, kas viņiem “vispār” šeit pietrūkst. Es paskatījos uz Krispinu uz sāniem. Viņš arī izskatījās nedaudz apmulsis. Es nezināju, ka šeit ir tāds klosteris…

– Paskaties, šis ir kādreizējais aušanas cehs. Mašīnas ir saglabājušās, jo tās ir apburtas, bet mēs nezinām, kā tās izmantot.

Es paskatījos apkārt. Patiešām, mašīnas. Es to redzēju televizorā, tas pazibēja manā galvā. Es atceros kaut ko par pavedienu, kas ir jāizlaiž, tad kaut kas cits, īsi sakot, man tas ir jāizdomā.

"Mums tas vēl nebūs vajadzīgs," arī Krispins paskatījās apkārt, "bet mums ir kaut kas jāmaina vietējā dzīvesveidā."

Nākamā telpa, kuru sasniedzām, izrādījās inventāra noliktava. Saimniecībā bija viss nepieciešamais: no spaiņiem līdz kamanām.

"Mēs šeit neveicam daudz uzkopšanas," Rirs Treetovs bija nedaudz kautrīgs, "bet viss, kas mums nepieciešams, ir pienācīgā stāvoklī."

"Jā, es redzu," burvis atbildēja.

Tālāk sekoja staļļi. Šeit stāvēja dīvaina izskata zirgi. Diezgan īss, ar platiem nagiem, biezām krēpēm un astēm. Kopumā viņi bija pinkaini, tas ir vārds, kas ienāca prātā.

"Ak, kalnu skaistules," Krispins pasmaidīja, ieejot iekšā. – Laba šķirne.

Viņš staigāja no stenda uz stendu, glāstīdams zirgu sejas, kaklus un muguru. Viņi klusi pieņēma pieķeršanos.

"Tie ir ļoti mierīgi un izturīgi zirgi," viņš pagriezās pret mani. – Ej samīļot, nav no kā baidīties.

Es netaisījos pieskarties mazajiem dzīvnieciņiem, jo skaidri zināju, ka nekad iepriekš nebiju tiem gājusi klāt, bet pēc uzaicinājuma bija neērti palikt stāvam.

Kautrīgi piegāju pie tuvākā zirga un uzliku roku uz kakla, uzmanīgi izbraucu cauri krēpēm un tā atkal un atkal. Nomierinoša nodarbe, jāatzīst.

Pietiekami parunājuši ar dzīvniekiem, izgājām uz kādu žoga ielenktu vietu. Ar interesi paskatījos apkārt, jo nesapratu, kam tas domāts.

– Mūsu treniņu lauks. Viņi to nožogoja, lai varētu mest nažus un šaut no loka,” skaidroja deputāts. – Nu, praktizē burvju paņēmienus.

Šī milzīgā teritorija ir treniņu laukums? Manuprāt, tas ir neliela stadiona lielumā.

Vīrieši apsprieda dažas īpašības, es par tām neko nesapratu, tāpēc vienkārši neklausījos, bet vienkārši staigāju šurpu turpu, atstājot pēdas sniegā.

"Fox, tev ir garlaicīgi," pēkšņi sacīja Krispins. – Ejam tālāk.

Es neattaisnojos, jo tas tiešām nebija pārāk jautri.

"Un visbeidzot bijušā kaluma ēka," viņš atvēra durvis uz pēdējo ēku, kas atradās zem viena no stūra torņiem. – Tā jau sen stāvējusi tukša, jo meistari jau sen prom. Mēs domājām to pārveidot par kaut ko noderīgāku, bet līdz šim neesam izdomājuši neko noderīgu.

Izpētīju, kas ir iekšā un ko var atpazīt blāvā gaismā, kas nāca no durvīm. Vienkāršs pavards, āmuri, lakta, mucas, acīmredzot ūdenim, kažokādas – tas man bija tik mīļi pie sirds. Es pieskāros priekšmetiem, jūtot radniecību. Lūk, viņi te guļ kā bāreņi. Neviens par tiem nerūp, viņi vēlas tos noņemt. Par ko viņi vainīgi? Jums nav amatnieka, tāpēc atrodiet tādu! Manā dvēselē viss sacēlās pret šīs vietas iznīcināšanu.

"Man šeit patīk," es pēkšņi teicu, un Rirs Treetovs apstājās teikuma vidū, jo viņš atkal kaut ko stāstīja Krispinam. -Vai es varu nākt šeit?

Es ar nepacietību paskatījos uz burvi, un viņš bija nepārprotami pārsteigts, bet neiebilda.

– Nāc, protams, ja tev patīk. Tikai ko tu te darīsi?

"Es sakārtošu šo vietu," es viņam stingri teicu. "Tas ir dzīvs, tas tikai guļ."

Ir bail teikt to, ko es saku. Šie vārdi nāca no iekšpuses, bet es nekad nebiju tos tik dīvaini izteicis pat sev.

Aizmugures vietnieks Mārlovs paskatījās uz mani tā, it kā es būtu slims, bet neko neteica.

"Labi," burvis pamāja, "ja tu tā saki, tad es tev ticu."

– Palikusi tikai galvenā kazarmu ēka, – Tritovs uzreiz turpināja, – tur ir virtuve, noliktavas, mācību telpas un dzīvojamās istabas.

"Tad paskatīsimies, kas atliek," burvis pamāja, un mēs atgriezāmies galvenajā ēkā.

11. nodaļa

Asilisa

Pārbaude neaizņēma daudz laika. Es paskatījos uz virtuvi, klasēs nebija ko redzēt, izņemot galdus, un es nemaz negāju uz viesistabām. Kāpēc man klīst pa vīriešu midzeņiem? Ko es tur neredzēju? Netīras zeķes zem gultas?

"Ejiet," viņa teica vīriešiem, "un es atkal došos uz kalti." Es tur labāk paskatīšos.

Krispins nepārprotami nevēlējās mani pamest, bet es stingri paskatījos viņam acīs, neradot mazākās šaubas, ka varu tikt galā, un viņš padevās.

– Labi, uz priekšu, es nākšu pie tevis vēlāk.

Es pamāju ar galvu un devos atpakaļ pagalmā.

Sargi vēroja manas kustības. Es jutu viņu skatienus ar visu savas ādas virsmu. Tā ir dīvaina sajūta. Nekad agrāk tā nebiju jutusies, precīzi atceros, ka uz mani nebija nekādas uzraudzības. Lai gan laikam viņi to darīja aiz garlaicības. Viņiem jau sen ir apnicis skatīties uz bezgalīgiem baltiem plašumiem un retiem skujkoku mežiem, un te nu es esmu, neidentificēta mātīte.

Es iegāju kalvē ar satraukumu. Viņš nekur negāja, tāpēc es pat aizturēju elpu, lai sajustu mirkli.

Durvis atstāju vaļā, lai tumsā nenolauztu degunu. Sals gaiss izkliedēs dubumu un putekļus.

Kurtuve bija sakrauta pie pretējās sienas. Pa kreisi no viņa atradās liela kaste ar rūdas un kažokādas paliekām. Starp viņu un durvīm atradās lakta, pa labi no tās bija divas mucas, kuras tagad bija tukšas. Āmuri un knaibles gulēja uz vienkārša koka galda pie rietumu sienas, un lielas naglas tika iedurtas austrumu sienā. Es piegāju viņiem tuvāk. Jāpieņem, ka meistars šeit izkāra savus izstrādājumus.

Stūrī, tuvāk ieejai, atradās asināmais akmens, bet otrā pusē – vienkāršs krēsls pie slīpmašīnas. Tā ir visa šīs vietas bagātība. Tomēr man tas nekļuva mazāk skaists. Es nemaz negribēju iet prom.

Šeit nav pietiekami daudz dzīvās uguns. Es vēlreiz paskatījos apkārt, bet neatradu malku.

Jādomā, ka tās neviens šeit nenes, jo telpas ir pamestas. Smieklīgi. Jums būs jāgaida Crispin, lai uzzinātu, kur jūs varat tos iegūt. Un es gribētu dabūt tēraudu. Tomēr mums ir jānoskaidro: vai tas jau tiek ražots šeit? Tuvu ieroci neredzēju. Visticamāk, tu pats nevarēsi to smirdēt. Nav skaidrs, kur šajā pasaulē kaut ko meklēt, un ir biedējoši jautāt. Dīvaini jautājumi cilvēkam, kurš neko neatceras vai nezina.

– Ko jūs domājat par? – Man aiz muguras atskanēja Krispina balss, un es pārsteigumā saraujos.

Tāpēc, ka es pazaudēju sevi, es nedzirdēju viņa soļus!

"Par tēraudu," es uzdrošinājos. -Tu to pērc? Vai arī viņi nes gatavus ieročus?

"Oho, jums ir jautājumi," burvis pasmīnēja. “Ieroči tiek atvesti, bet tērauds, iespējams, ir iegādāts agrāk, jo ir kalve, bet tagad tas ir maz ticams. Bet kāpēc tev to vajag?

"Es gribu mēģināt atdzīvināt arodu," es godīgi atzinu.

– Vai vēlaties strādāt par kalēju? – vīrietis bija pārsteigts.

– Ļoti daudz, bet es nezinu, kāpēc? – es nopūtos.

"Iespējams, jūs to esat darījis agrāk, lai gan nevarat pateikt." Un vispār neesmu dzirdējis, ka sievietes interesētos par kaut ko tādu, bet ja grib…

Šī frāze karājās gaisā, kā jebkura kaprīze, ja vēlaties, pat ja tā ir dīvaina.

"Mums vajadzētu demontēt noliktavu," Krispins domīgi paskatījās šajā virzienā, "jūs nekad nezināt, ko jūs tur atradīsit." Man likās, ka mans deputāts pats īsti nezina, kas tur dziļumā ir. Viņi nolika visnepieciešamākās lietas pie ieejas, un viss.

– Jā, tas ir haoss, es arī to pamanīju.

– Sakārtosim.

– Darīsim paši? Tu esi boss. Reputācija un tas viss,” es neskaidri pamāju ar roku.

"Mēs piesaistīsim palīgā arī karavīrus," viņš man uzsmaidīja, "mēs pasargāsim manu reputāciju no iznīcināšanas."

– Tas ir labi. Ko mēs tagad darīsim?

Jums kaut kas ir jādara, jo vēl nav iespējas nodoties tam, kas jums patīk.

– Kā jūs jūtaties, sākot mācīties lasīt? – burvis jautāja.

"Kopumā tas ir pozitīvi," viņa pasmaidīja atbildē.

Man ļoti gribējās apgūt vietējo alfabētu, lai nejustos bezpalīdzīgs jaunajā pasaulē. Nu, izglītība ir spēks, kad atrodaties nepazīstamā vidē.

Mēs atgriezāmies Krispina birojā un apsēdāmies krēslos netālu no rakstāmgalda.

"Es rakstīšu alfabētu, izrunājot burtus, un jūs mēģināt atkārtot pēc manis," burvis pavēlēja.

Es jutos kā pirmklasnieks, gaidot pirmo stundu: man bija bail un sajūsma, un es gribēju to uzzināt.

Krispins uzrakstīja pirmo vēstuli, un es beidzot noticēju, ka esmu citā pasaulē. Es nekad nebiju redzējis šo ķeburu, un tas pat ne tuvu nelīdzinājās burtam “a”. Visvairāk tas atgādināja vistu veikalu ar nagiem uz augšu. Problēmas…

Es uzmanīgi atkārtoju pēc burvja visu, ko viņš teica. Bija divdesmit trīs vēstules. Viņiem būs jāiemāca rakstīt no nulles, bet šķiet, ka neko nevar izdarīt.

Kad man apnika atkārtot, es paņēmu tukšu papīra lapu un apsēdos, lai iemācītos rakstīt šos burtus, un es tos tik labi atcerējos.

Burvis skatījās uz mani ar tādu maigumu un prieku, it kā es būtu atklājis jaunu Visuma likumu. Vai tiešām šeit ir tik grūti iemācīties lasīt, ka es daru neiespējamo?

"Tev iet tik labi, kā es jebkad varēju cerēt," viņš beidzot neizturēja, "tik daudz neatlaidības."

– Es jau esmu pieaugušais, ir kauns, ka nemāku lasīt kā bērns.

"Tā nav jūsu vaina, šeit nav nekā īpaši apkaunojoša, un jūs visu uztverat tik ātri, ka es nebrīnītos, ja pēc nedēļas jūs jau lasīsit savu pirmo romānu."

"Es tā ceru," es optimistiski teicu, atgriežoties pie vēstulēm.

Tā nu mācījos līdz vakaram, pauzē tikai pusdienām.

Tagad burvis jau bažīgi skatījās manā virzienā.

"Lapsa," viņš nespēja pretoties, "šodien pietiek." Vai grasāties labot smaga darba rekordu? Tāpēc es ticu, ka jūs mēģināt! Vajag arī atpūsties.

– Ko mēs darīsim? – Es biju pārsteigts. "Ir vienkārši garlaicīgi sēdēt, bet man ir ko darīt."

– Mēs varam papļāpāt, spēlēt galda spēles, es varu jums skaļi lasīt, bet kas zina, ko darīt? Es varu iemācīt jums spēlēt kārtis. Jūs varat spēlēt pasjansu.

Es nezinu, kā mana seja neizstiepās. Vai šeit ir kārtis un solitārs spēles? Vai pasaules nav tik atšķirīgas, vai arī pastāv kāda saistība?

– Labi, novērsīsim uzmanību no spēlēm. Kas ir solitārs?

Varbūt es kaut ko pārpratu ar šo vārdu?

Manas nodarbības tika atstumtas malā, un Krispins atnesa kāršu kavu. Viņa bija sāpīgi pazīstama, ja ne zīmējumi, kas atbilda vietējai modei, jādomā.

"Ir vienkāršs izkārtojums," iesāka Krispins, "to sauc par "Šautu".

Izklājot kārtis, es sapratu, ka šī ir parasta “Klondaika”, kas pazīstama no bērnības.

Ik pa laikam uzdevu jautājumus, lai pārliecinātos un ar burvju mākslinieka palīdzību spēli apguvu.

Man vairs nebija vajadzīga palīdzība. Es iegrimu pazīstamā pasjansa spēlē, lai gan nebiju to spēlējis ļoti ilgu laiku, un tad nostalģija mani vienkārši mocīja.

– Tev iet lieliski! Tā ir atmiņa un atjautība! – burvis apbrīnoja.

Bija neērti pieņemt šo nepelnīto uzslavu, tāpēc es tikai neveikli paraustīju plecus un turpināju spēlēt, kamēr Krispins lasīja dažus papīrus.

Kluss vakars, ja ne domas: no kurienes kārtis?

12. nodaļa

Asilisa

Vakars pagāja klusā, gandrīz mājīgā gaisotnē. Pietrūka tikai stūrī brēcošais televizors.

No visām pusēm apbrīnojams klusums. Aiz loga reizēm bija dzirdama tikai vēja gaudošana. Man arī likās, ka reizēm dzirdu gaudošanu, bet varbūt tās ir tikai manas iztēles. Nekādas mašīnas signāltaures, kaimiņu lamāšanās, čīkstēšana un bērnu smiekli. Bija vientulības sajūta. Tas mani biedēja un satrauca. Es neesmu pieradis tā dzīvot, kaut kur pasaules malā, kur neviens nezinās, vai tu pazudīsi.

Kad sāku pamanīt, ka nesamērīgi ilgi skatos kartē, atvadījos no Krispina un devos gulēt. Es jutu viņa skatienu, kas bija vērsts starp manām lāpstiņām, bet tas mani nekaitināja, es tikai zināju, ka viņš skatās.

Šodien beidzot pārģērbos burvju dāvātajā kreklā. Kā jau gaidīju, tajā varēja ietīties četras reizes. Tāpēc es biju kā zvans.

"Ding-ding," es pati pasmaidīju, skatoties uz sevi spogulī.

Audums uz manas ādas šķita patīkami vēss, un, ložņājot zem segas, nodomāju, ka man atkal nav auksti, bet biju aizmirsusi iekurt kamīnu. Bet man nebija laika pārdomāt šo domu, jo es aizmigu.

Es atkal neko nesapņoju, tikai tintes tumsu, kas pazuda, kad no rīta atvēru acis.

Jau bija pienākusi rītausma un pa logiem spīdēja saule. Mana pirmā patiesi saulainā diena šajā pasaulē.

Kā telpa tika pārveidota ar šādu apgaismojumu! Viss vairs nelikās tik drūms un garlaicīgs, lai gan krāsas nepalielinājās, bet zelta stari visam piešķīra maigumu un komfortu.

Izkāpu no segas apakšas un sapratu, ka istaba ir ļoti svaiga, ja ne auksta, tāpēc sāku kurt uguni, lai gan man nebija auksti. Mani traucēja tas, ka es ilgu laiku atrados zem sniega. Iespējams, ka kaut kas manā ķermenī ir bojāts un tāpēc slikti jūtu temperatūru, bet tas nenozīmē, ka nevaru saslimt. Jāsaudzē sevi un nenosalst līdz kaulam.

Uguns kamīnā nostiprinājās, pa istabu sāka izplatīties darvas smaka, radot vēlēšanos dziļi ieelpot, lai būtu ar to piesātināts. Labprāt ieliktu istabā priežu vai egļu zarus, lai apkārtne garšīgi smaržo.

Neviens man neliedz to darīt. Visapkārt mežs. Nedaudz piepūles un mana vēlme piepildīsies.

Kamēr mazgājos un ģērbos, domāju par šo ideju.

Interesanti, vai neesmu par agru? Pulkstenis joprojām nav manā istabā.

Un es priecīgi pieklauvēju pie Krispina durvīm. Pagaidīju pāris minūtes atbildi, viņš man atbildēja galīgi miegains un sapuvis. Burvis izskatījās tik mīļi un tajā pašā laikā brutāli, ka mana sirds neviļus sažņaudzās un asinis skrēja ātrāk pa vēnām. Ak, sieviešu libido.

– Lapsa? Kaut kas notika? – Viņš paskatījās uz mani ar satrauktu skatienu.

"Nē, es atnācu brokastīs," es samulsusi teicu. – Un kas? Vai ir par agru?

Burvis paskatījās kaut kur aiz durvīm.

– Pusseptiņos no rīta. Nu būtībā rīts jau ir pienācis.

– Ak, piedod, lūdzu. Man nav pulksteņa, tāpēc es nezinu, kad nākt. Es iešu uz savu istabu, un tu ej gulēt.

– Pagaidi, tev būs garlaicīgi.

– Vai es varu paņemt savus palagus un kartītes istabā? – Nolēmu atrast, ko darīt. "Tu nāc pie manis, kad pienācis laiks ēst."

"Lieliska ideja," viņš pamāja.

Es ieslīdēju birojā, ātri paņēmu visu uzskaitīto un devos atpakaļ uz savu istabu. Tas izrādījās neērti. Bet saule mani mulsināja. Šķita, ka ir jau pieklājīgs laiks ciemošanai.

Es noliku savu “laupījumu” uz galda. Es sāku ar alfabēta atkārtošanu. Es vairākas reizes pierakstīju burtus un mēģināju tos nosaukt, bet joprojām nevarēju atcerēties, kā izrunāt pāris. Bet tas ir labi. Es mācos tikai otro dienu, jūs nevarat gaidīt, ka es visu uzreiz apgūšu. Tomēr es necietu no ģēnija.

Pēc treniņa es nolēmu zīlēt, kā bērnībā: siržu karalis un klubu karaliene. Izrādījās, ka karalis jau bija tuvumā un neviens viņu pat neapskauž.

"Tikai visi laimes nosacījumi," es nomurmināju. – Paņemiet to, kamēr tas ir silts.

Spēlēju vairākas pasjansa spēles, tikai pēc tam pieklauvēja pie durvīm.

Es to ātri atvēru, lai Krispins nedomā, ka es viņu negaidu, un pasmējos. Es nezinu, kāpēc, bet burvis ar pulksteni viņa rīcībā lika man šausmīgi smieties.

– Oho, kā es tevi apbēdināju ar tik agru celšanos! Kur tu dabūji tos lielos?

Burvis nesa savu nastu un uzlika to uz kamīna dzegas. Pulkstenis bija gandrīz metru plats un aizņēma gandrīz visu telpu. Jāpieņem, ka tie kalpoja arī kā dekorācija, jo tajās bija attēlots mežs ar dzīvniekiem, un ciparnīca attēloja sauli virs horizonta. Jauki.

"Es gāju cauri tukšajām istabām, tās ir skaistākās, kas tika atrastas," viņš ziņoja. – Brokastis tiks atnestas pēc kādām divdesmit minūtēm.

"Nu, apsēdieties," es ierosināju. – Atkārtosim to, ko esam apskatījuši, kamēr gaidīsim. Šorīt es nevarēju atcerēties divus burtus, tāpēc jums ir jāatgādina man to skaņas.

– Tikai divas? Tas ir vienkārši pārsteidzošs rezultāts!

"Es baidos, ka šeit nav neviena, kas viņus satricinātu, izņemot jūs."

– Tev pietrūkst kompānijas? – burvis uzmanīgi jautāja.

– Es pat nezinu, man šķiet, ka pirms tam es dzīvoju trokšņainā atmosfērā, bet tas var šķist tikai man.

Tad atkal skaļi atkārtojām alfabētu un pat izdevās iemācīties pāris zilbes es ar lepnumu izlasīju vārdus mamma, tētis, mežs, sieva. Izvēle mani uzjautrināja, ja runājat par psiholoģisko fonu, par kuru viņi šeit, šķiet, nezina.

Vispār man bija grūti saprast, kāpēc šis apbrīnojamais vīrietis ir viens. Vai sievietes šeit ir aklas vai citas ir vēl skaistākas? Karavīri šķiet parasti. Vai arī šeit visi priekšnieki bez sievām? Iepriekšējais padzina visu sieviešu dzimumu.

Pēc brokastīm sāku runāt par pastaigu.

–Varam doties pastaigā pa mežu? – ES jautāju. – Laiks ir tik brīnišķīgs, ka man nav spēka sēdēt mājās.

– Kāpēc ne? Mēs varam doties zirga mugurā.

– Mežā? Kā klājas zirgiem?

– Tātad mums ir īpaša klinšu šķirne, viņi nebaidās no meža.

"Ir vēl viena lieta: es neesmu pārliecināta, ka protu ar tiem braukt," viņa atgādināja.

– Pārbaudīsim to. Ar mani tu nepazudīsi. Jūs varat braukt ļoti lēni.

– Labi, tā kā tu tā saki, tad es tev ticu, pat ja tas ir mazliet biedējoši.

– Viss būs labi, vari man uzticēties! Šie zirgi ir tik mierīgi, ka uz tiem var atpūsties pat bērns.

– Tas ir labi, jo es neesmu labāks par jebkuru bērnu, tikpat nezinot apkārtējo pasauli.

Mēs devāmies lejā uz staļļiem, kur viņi pavadīja ilgu laiku un rūpīgi izvēlējās man zirgu. Galu galā viņi vienojās par pelēku kumeļu ar baltām krēpēm un maigi pelēkām acīm. Viņa bija tik laba, ka es pat apskāvu viņas kaklu, izbraucu ar pirkstiem cauri viņas krēpēm un sāku kaut ko čukstēt, bet jocīgākais ir tas, ka es nezināju, ko saku. Vārdi vienkārši izplūda no manis, bet es nezināju to nozīmi. Likās, ka tas piederēja iepriekšējam ķermeņa īpašniekam, un man ienāca prātā, kad sāku apskaut zirgu.

Viņa droši vien prata sēdēt zirga mugurā. Tā kā šeit nav automašīnu vai lidmašīnu, lielākajai daļai pasaules iedzīvotāju vajadzētu apgūt zirgu transportu.

Krispins pārtrauca manas domas, atnesot pie manis savu zirgu, kurš bija nepārprotami lielāks un spēcīgāks, bet arī ļoti skaists: šokolādes krāsa, vienmērīgas krēpes, samtaini brūnas acis.

– Viss, mēs esam gatavi jūsu pirmajam izjādei ar zirgu! – viņš teica. – Nekas sarežģīts. Tu met kāju pār zirga muguru un turies…

Viņam nebija laika pabeigt. Ķermenis sāka rīkoties, man neprasot. Es uzliku roku uz kucītes muguras un pēkšņi uzlidoju viņai uz muguras, apsēdos tā, it kā es šeit būtu sēdējusi ilgu laiku un ļoti ērti.

"…pēc seglu stieņa," burvis pabeidza. "Mums jāpieņem, ka, tā kā jūs iztikāt bez segliem, jūs zināt, kā braukt."

– Es nezinu, kā tas notika. Tu sāki runāt, un es to izdarīju.

– Jā, man sāk rasties aizdomas, ka lielais mentors manī ir miris, ka es neuzņemšos mācīt, tu visu satver lidojumā!

Viņš arī uzkāpa zirgā, bet seglos, un mēs devāmies manā pirmajā piegājienā.

13. nodaļa

Crispin

Man bija interesanti skatīties Lunsojas. Viņa bija ļoti atklāti priecīga vai skumja. Viņa nemaz neinteresējās par materiāliem labumiem un pat nejautāja man tieši vai mājienos par finanšu stāvokli. Viņa nesēdēja un neskatījās uz mani ar koķetu skatienu. Visbiežāk viņa sastinga, pievēršot skatienu apvārsnim, kur lidinājās viņas domas, man nezināmas un neparastas.

Es neesmu pieradis, ka pret mani izturas tāpat kā pret citiem man apkārt. Lepnums? Vairāk kā ieradums. Es zinu, kā izskatos. Kopš sešpadsmit gadu vecuma viņam nav atņemta sievietes uzmanība, pat drīzāk tā ir apnikusi. Un tad beidzot uzrodas man vajadzīgā meitene un uz mani vispār nereaģē. Vai Visums man atriebjas? Vai arī jums ir jāiegūst viņas mīlestība? Tā ir būtība.

Katru reizi sev atgādinu, ka viņa mani nepazīst, arī par pravietojumu nezina un pat neko neatceras, bet kā es gribu meiteni apskaut, cieši turēt un pateikt, ka nesāpēšu viņai vairs nav no kā baidīties.

Cietokšņa apvedceļš mums visiem bija pilnīgs pārsteigums. Mans vietnieks noteikti negaidīja nekādas reakcijas uz viņa ekskursiju, bet mēs viņu pārsteidzām. Saimniecības telpu gruvešu šķirošana, ko ieplānoju parīt, iepriecināja, iespējams, vienīgi Lapsu. Bet viņš uztvēra mūsu pārsteigumu par sieviešu neesamību cietoksnī kā labu zīmi.

Principā neesmu pret sieviešu personālu, ja ir tādas, kas piekrīt dzīvot šādos apstākļos, citādi kontingents ilgi neuzturas. Neviens negrib gadiem ilgi sēdēt viens, jo daudzi šeit nav burvji un nesmaida, ka savu jaunību pavada robežas sargāšanā, un tas arī viss!

Es pats biju ļoti pārsteigts, cik aizrāvies Lapsa ar veco kalti. Viņai bija tāda sejas izteiksme, ka bija laiks sākt būt greizsirdīgai. Cik maigi viņa pārbrauca ar roku pār darbarīkiem, maigi pasmaidīja pie pavarda, un man, skatoties uz tādu Lapsu, uzmetās zosāda visā ķermenī. Es gribu, lai viņa tā skatās uz mani, nevis uz kaut kādu miskasti!

Kad viņa šodien nāca pie manis īsi pirms rītausmas, mana lielākā vēlme bija paņemt viņu rokās, apskaut ar rokām un kājām, iebāzt degunu viņas kaklā un turpināt gulēt vai negulēt, kā tas notiek, un nerunāt par pulksteni, kura viņai nav. Es priecājos redzēt Lizu jebkurā laikā.

Pēc viņas aiziešanas es gulēju vēl stundu, bet sapratu, ka vairs neaizmigšu, tāpēc sāku meklēt viņai pulksteni, nevis tāpēc, ka viņa ieradās pārāk agri, bet gan tāpēc, lai iepriecinātu un neliktu viņai neērti.

Brīnišķīgs rīts kopā. Varēja kļūt labāk tikai ar skūpstu, bet es savaldījos, lai arī ar grūtībām. Meitene visu satvēra lidojumā. Cik ātri viņa iemācījās burtus! Varētu domāt, ka no tā ir atkarīga viņas dzīvība!

Bet dažreiz viņa pēkšņi kļuva tik skumja un domīga, ka es jutos neomulīgi. Kas manu meiteni tik ļoti uztrauc? Kāpēc viņa par to nerunā? Ko darīt, ja es varētu palīdzēt?

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «Литрес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на Литрес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.