Edgars Auziņš
Pūķa ēna. Saimniece

Prologs

Pamostoties tumsā vienatnē ar kailu izskatīgu vīrieti apkaklītē, nospriedu, ka tas ir nežēlīgs joks. Mani nolaupīja un aizvilka uz industriālo zonu kaut kādu neskaidru iemeslu dēļ.

Biju gatava cīnīties ar visu, kas pagadās, aizstāvot savu dzīvību un godu, bet izrādījās, ka esmu citā pasaulē, kur maģija un pūķi ir norma. Vienīgā problēma ir tā, ka es vispār neatceros, kā es šeit nokļuvu un kāpēc manās rokās bija īsts zobens, turklāt maģisks!

Ar šī zobena palīdzību man izdevās izkļūt no alas. Es atrados pamestā pilī pilnīgi viena, izņemot mazus inteliģentus ziedu pūķus un milzīgu zirnekli, kas medī naktī.

Mana atmiņa ir kā zālē izmētāti puzles gabaliņi, un katrs jauns mani tikai mulsina vēl vairāk. Bet incidents man palīdzēja atcerēties visu un pat vairāk. Tagad es precīzi zinu, kur iet mana sirds, un darīšu visu iespējamo un neiespējamo, lai atgrieztos pie meitas.

1. nodaļa. Peldēt uz dzīvību un nāvi

Es skrēju tā, kā biju skrējusi tikai vienu reizi – glābjot savu dzīvību, par kuru atcerējos tikai pirms kādas pusstundas. Man dega plaušas, sāka sisties kāju muskuļi, bet es lidoju ātrāk par vēju pa ceļu uz jūru.

Ja vien paspētu laicīgi! Ja vien zēni saprastu, kādas briesmas viņiem draud, un domātu bēgt!

Kaklā bija kamols, jo stulbi nolēma mani iepriecināt ar šiem stulbajiem gliemežvākiem, sasodīts! Es sev nepiedošu, ja…

Nekad nebiju bijusi pie okeāna, taču no video internetā zināju, ka, ja jūra nepiemērotā laikā atkāpjas no krasta, tā ir droša cunami pazīme. Un jo tālāk ūdens atkāpsies, jo varenāks vilnis skars krastu. Daļa, kur es devos peldēties, bija līcis ar nosaukumu "Pūķa mēle". Šādās vietās cunami var būt daudz bīstamāks un viļņi var sasniegt labas piecstāvu ēkas augstumu.

Bet cik ilgā laikā jūra atgriezīsies?

Es neatceros…

Lielā augstuma un attāluma atšķirība ļāva cerēt, ka ūdens nekādā gadījumā nesasniegs pili, lai tikai paspētu atgriezties…

Kaut kur ceļa vidū puiši mani panāca. Pīrs un Gans, šķiet, saprata, ka ir noticis kaut kas neparasts, un metās pēc trakās Pūķa ēnas.

– Kas noticis, nyera? – viens no viņiem ejot uzdeva jautājumu.

Pa šo laiku man acu priekšā peldēja apļi, un man vairs nebija gandrīz nekādas elpas. Un sāpes sānos bija tik nežēlīgas, ka nācās piebremzēt, bet es turpināju, smagi elpojot, ātrā tempā virzoties jūras virzienā. Tas nebija tik viegli, man nācās nepārtraukti šķielēt un pīlēt no spēcīgām pretvēja brāzmām.

– Jūra… Tā tagad atgriezīsies… Visu aizskalos. Zēni ir klāt… Mums viņi jāglābj! – Man tikko pietika elpas šai pēkšņajai frāzei.

– Kā tas visu nomazgās?! Jā, mūsu rajonā tas nekad nav noticis! – Pīrs labsirdīgi piezīmēja. "Tev nav jābaidās, njera."

"Ziemā bieži vētra, bet vasarā…" Gan viņam piebalsoja.

Šajā brīdī nokļuvām vietā, kur aizaugušais ceļš nogāzās krastā, un mūsu acīs atklājās zvērīga aina savā nekanoniskajā skaistumā. Jūra ļoti atkāpās, pilnībā atsedzot līča dibenu, cik tālu vien acs sniedza. No šejienes tas izskatījās ķieģeļu sarkans, iespējams, no aļģēm vai koraļļiem. Turklāt man izdevās pamanīt duci dažādu kuģu skeletu, kas atgādina pussabrukušus skeletus…

Un daži bija salīdzinoši svaigi, kas starp citiem izcēlās ar savu novitāti un iekrita acīs.

"Yoyo…" sacīja Gans.

"Jūsu…" Pirs norija lāstu. "Viņš teica, ka mums vajadzēja to noslīcināt tālāk."

Apstiprinājuši minējumu, ka tie ir tie paši Draku vergu tirgotāji, puiši, ne vārda nesakot, paskatījās uz mani un apmulsuši unisonā murmināja:

– Piedod, nyera.

Bet es ignorēju viņu atvainošanos, jo kaut kur ārā – jūrā, kur dibena līmenis strauji kritās, strauji paceļoties, mūsu virzienā jau virzījās milzu vilnis. Ļoti, ļoti drīz viņa būs klāt – tikai dažu minūšu jautājums…

Pa taku augšup mums pretim skrēja nobiedētie zēni Maķedons un Silans, kliedzot un vicinādami rokas.

– Šeit! – Man bija nedaudz laika atvilkt elpu un grasījos steigties viņiem pretī, taču Pirs mani aizturēja.

– Es tevi nelaidīšu! Ar to nepietika, lai Pūķa ēna nomirtu!

Puisis mani atvilka ar kāpurķēžu traktora sīkstumu un spēku, bet Gan devās pretī zēniem manā vietā. Man ir jāatdod savs pienākums, ciema zēni skrēja daudz labāk par mani. Pavisam drīz Gan bija puišiem blakus un paņēma mazo Maķedoniju zem paduses. Viņš vienkārši paņēma vecāko Silanu aiz rokas un uzvilka atpakaļ kalnā.

Jūra draudīgi šalca, vilnis jau drupināja līcī kuģu skeletus, strauji augot augstāk un augstāk. Es skaidri sapratu, ka mums nebūs laika nokļūt pietiekami tālu, lai pasargātu sevi no elementiem. Kamēr Pīrs mani vilka pretējā virzienā, manas smadzenes strādāja līdz galam, meklējot risinājumu, un manas acis šaudījās apkārt.

Ko viņi ieteica tajos pašos videoklipos, kurus Agripina skatījās daudz? Kāpt augstāk un paķert kaut ko stipru un cietu? Labāk ir uzkāpt uz dzelzsbetona ēkas augšējo stāvu un spiesties stūrī, un vēlams izvēlēties istabu bez logiem…

Tas viss ātri pazibēja galvā, bet nekā piemērota te nebija, izņemot…

– Uz mežu! Ātrāk! – es kliedzu un, savukārt, vilku Ganu uz kokiem apmēram piecdesmit metrus no ceļa.

Mežs bija diezgan vecs, koki bija spēcīgi un augsti, daži ar vairāku apkārtmēru gariem stumbriem. Viņi biezā joslā nolaidās gandrīz līdz pašam krastam. Vēl bija cerība, ka šī josla, kas mūs šķir no upes, kas otrpus līcī ieplūst, darbosies kā mols. Varbūt tajā pašā laikā viņi vismaz nedaudz aizturēs ūdeni un to, ko tas nes sev līdzi?

Ne mazākas briesmas radīja visādi gruži un gruveši. Viņš tev iesitīs pa galvu ar kaut ko smagu, un viss – tavas izdzīvošanas iespējas būs nulle.

– Kokos! Ātri! – Gan iesaucās pārgurušajiem zēniem, metot tos augstāk.

Viņi paklausīgi uzkāpa. Silans ir diezgan veikls, taču Makedonam vairs neatliek spēka, un Gans, uzreiz viņu panākot, burtiski vilka augšā pa bagāžnieku.

– Nyera Lina, tu zini kā…

– Nav svarīgi! Dodiet man pacēlāju! – Es jau biju izlēmusi par koka izvēli un, satverot zaru, uz kuru mani bija uzmetušas Pirana spēcīgās rokas, sāku kāpt augšā, cik ātri vien varēju.

Izrādījās, ka tas nav tik grūti. Bija zarains koks – bija tāds prieks tajā kāpt. Kāpt augšā vienmēr ir daudz vieglāk nekā vēlāk nolaisties. Es atcerējos piemērotu gadījumu no savas biogrāfijas. Atrodoties patversmē, es uzkāpu augstāk par visiem citiem un tad nosēdēju apmēram stundu, nevarēdama tikt lejā. Nācās izsaukt glābējus. Protams, vēlāk es tiku sodīts, un mana māsa bija ļoti sarūgtināta un mēģināja mani aizlūgt, taču ar tādu pašu rezultātu.

Interesanti, kas notika ar manu nabaga Marinku?..

Paspējām uzkāpt aptuveni līdz stumbra vidum – vienā mirklī līdz ceturtajam stāvam, kad zemi satricināja zvērīga spēka trieciens – krastā trāpīja gigantisks vilnis. Kliedzot, es no visa spēka ieķēros zaros. Trauksme bija tik skaļa, ka bija viegli kļūt kurls. No šejienes tas nebija redzams, bet es nojautu, ka šī jūra drupina krastam vistuvāk augošo koku stumbrus.

Pirmais vilnis mūs nesasniedza, bet otrs, vēl lielāks un briesmīgāks, jau steidzās pēc tā.

– Nyera! Nyera, ejam vēl augstāk! – kaut kur aiz apziņas malas prasīja Pīrs, kurš rāpās pēc manis, bet es biju sastindzis no šausmām un man atlika tikai ieplestām acīm vērot tuvojošos elementus.

Koki, kuros steigā uzkāpām, atradās gandrīz no pašas meža malas. Tikai tagad sapratu, ka tā bija liela kļūda. No šejienes pārāk labi bija redzama ūdens siena, kas tuvojās krastam. Likās, ka viņa nesteidzas un kustas lēni un majestātiski, bet patiesībā tā bija tikai ilūzija…

Jauna vēja brāzma mani gandrīz norāva no zara. Pir palīdzēja man noturēties, puisis piespieda visu manu ķermeni pret raupjo stumbru un kliedza man ausī:

–Cieši satveriet, ieguva! Un lūdziet Pūķim priekšteci!

Viņa kliedziens man palīdzēja sagatavoties laikā. Sekojot padomam, viņa satvēra koka stumbru, piespiedās pie tā un satvēra zarus, kad pienāca jauns vilnis. Koks čīkstēja, bet nepadevās – galu galā mēs bijām daudz augstāk gar krastu, un šeit vilnis zaudēja trieciena spēku.

Ledainais ūdens sasniedza manu krūšu līmeni, bet nepacēlās augstāk. Zari, nūjas, kaut kādi gruži, viss tika vilkts lejup pa straumi. Kaut kas sāpīgi trāpīja man pa roku. Kliedzot atlaidu tvērienu, un mani izglāba tikai tas, ka Pīrs cieši turējās. Mūs sita un dauzīja, mežs stenēja kā simts rēgi, un pirksti sāka kramptēt no aukstuma, bet straume nebeidza spiest.

Dievs, kā es ienīstu aukstumu!

Es vairs nesapratu, cik daudz laika pagājis. Likās pēc mūžības, ka esmu stāvējusi līdz krūtīm ūdenī, pretojos straumei un iztēlojos visas šausmas, kas mūs piemeklētu, ja mēs nebūtu paspējuši laikā piecelties.

Un pēkšņi kaut kas notika.

Pirans aiz manis izdvesa mutisku skaņu un pazuda. Man uzreiz kļuva daudz grūtāk noturēties no zara, uz kura stāvēju, un kādu laiku tās plīvoja kā karoga mastā. Man bija smagi jācenšas tās aptīt ap koka stumbru. Vairāk vai mazāk uzticami nostiprinājusies, paskatījos pār plecu un redzēju, kā puisis aizrijās mazliet tālāk, ik pa brīdim ar galvu palaižoties zem ūdens. Viņam izdevās satvert no apakšas izsprausto zaru, taču ūdens spiediens bija tāds, ka viņam vienkārši nepietika spēka atgriezties, lai paslēptos aiz stumbra.

– Svētki! – es kliedzu. – Iedodiet man savu roku!

Es mēģināju atgāzties un, izmantojot tikai kājas, sasniegt puisi, taču veltīgi. Gandrīz krītot, viņa atkal satvēra koku. Sākotnēji šī ideja bija muļķīga. Arī Pirs to saprata. Viņš negatīvi pakratīja galvu, un uzreiz viņu atkal pārklāja netīra straume.

Vēl nedaudz, un viņš tiks aizvests! Steidzami kaut kas bija jādara!

Viņa pagrieza galvu, skatījās apkārt, bet visur, kur jūs skatāties, bija tikai verdošs ūdens, koku stumbri izlīda no tā un nebija cerības. Tikai kalnā uzceltā pils sērīgi vēroja mūsu ciešanas.

Biezs šķembu gabals no kaut kur no sāniem pagriezās un ietriecās Piranam plecā, un viņš, nespēdams pretoties, atlaida rokas. Ūdens viņu uzreiz pacēla un, griežot straumē, vilka lejup pa straumi.

– Nē! Svētki! – es šausmās iekliedzos.

Un pēkšņi garām aizpeldēja Silans, kliedzot un plīvojot. Es pat izbrīnā noelsos. Šķiet, ka arī nākamajā kokā notikusi nelaime! Atklāti sakot, es sapratu, ka drīz viņiem sekošu. Viņa turējās no visa spēka, bet no aukstuma sastindzis ķermenis pastāvīgi tika pakļauts sitieniem. Mani, protams, sedza koka stumbrs, taču cieta īpaši skartie pirksti. Turklāt ik pa brīdim kaut kas aizpeldēja no sāniem, izlaužoties cauri meža joslai – kaut kas līdzīgs tam, kas aiznesa Piru.

Upe aiz meža kļuva par viļņa riestu. Gar to ūdens var pacelties ļoti tālu. Bet viņa pagriezās tur pie strauta, kur stāvēja tīkli, un viņai atliek vien cerēt, ka ciema, kas atradās augstāk pakalnos, iedzīvotājiem netiks nodarīts kaitējums.

A! – es iekliedzos, kad viņi man trāpīja pa sānu kā dauzītu aunu.

Mana redze aptumšojās, manas rokas pašas no sevis atlaidās, un tajā pašā brīdī netīrais ūdens apskaloja manu galvu. Es sāku plekstēt, nepievēršot uzmanību sāpēm sasituma vietā. Peldēšanās šādā straumē izrādījās pavisam savādāka nekā peldēšana mierīgā upē vai dīķī. Es tik tikko varēju noturēties uz virsmas un paspēju elsties pēc gaisa, taču mani satraucošā ātrumā vilka un mētājās apkārt, kā smilšu graudiņš glāzē, ik pa brīdim aizsedzot galvu.

“Pūķa priekštecis un viņa ēna, palīdzi man! Man jāatgriežas pie Zlatas! – pazibēja doma, kad kārtējo reizi nonācu zem ūdens…

Kaut kas sāpīgi parāva manus matus, izraujot šķipsnu, un uzreiz aizķērās mana krekla apakšā, vilkdams mani sev līdzi. Tas mani vilka atpakaļ, un, kaut kā griežoties, es izmisumā sasniedzu virsmu. Man izdevās vēl vienu elpu ieelpot, pirms atkal biju zem ūdens. Acis nebija iespējams atvērt dažāda lieluma gružu dēļ, taču, griežoties, ar rokām aptaustīju diezgan resnu un īsu zaru, kuru satvēru.

Pieķērusies ar rokām, sajutu arī to stumbru, no kura zars atdalās – tas bija vesels koka stumbrs! Biezs, ne mazāks par to, uz kura nesen meklēju glābiņu. Man neticami paveicās, ka nesaprotamā veidā tas mani skāra tikai īsi. Sasodīts tāds koloss ar visu savu svaru, tas arī viss. Mani piedzīvojumi Dragon Reaches būtu beigušies, bet tagad tā bija mana pestīšanas iespēja.

Tas viss lidoja cauri manām domām, kamēr es ar visu savu spēku uzkāpu uz stumbra, turēdamies pie lokanajiem zariem. Man par laimi, koks negriezās, un man izdevās ātri uzkāpt. Es apsēdos pie viņa un nokritu uz stumbra, piespiežot vaigu pret mitro, raupjo mizu, smagi elpojot un mēģinot tikt galā ar pulsāciju ausīs.

Dažus mirkļus vienkārši mēģināju noturēties, ļaujot straumei mani nest kaut kur uz priekšu, bet drīz vien sapratu, ka ūdens ātrums palēninās, un koka stumbrs lielā lokā sāk griezties pa kreisi. Sēžot taisni, es sāku skatīties apkārt.

Realitāte bija tāda, ka paisuma viļņa spēks lēnām izsīka, ūdens vairs nevarēja pacelties tālāk kalnā. Šķita, ka tās apakšējie slāņi ir sākuši atkāpties un atgriežas jūrā, un, ja aiz tā tiktu aizvilkts līdzi mans “glābšanas stumbrs”, tas būtu viss.

Mani asi nokratīja – improvizētais plosts pieskārās dibenam, un es pagriezos. Krasts bija tikai trīs metru attālumā, un es uz vienu sekundi gandrīz nolēmu nolekt un mēģināt tam pārpeldēt, taču tas uzreiz palielinājās.

Četri metri, pieci… Septiņi… Viss ir bezjēdzīgi. Es ar ilgām skatījos uz zemi.

Ja tādu kolosu vilks, tad tas mani vienu vai divas reizes novilks.

Fragments, uz kura es sēdēju kā uz zirga, bija sešus metrus garš. Koks bija izrauts ar saknēm un nolauzts kā sērkociņš. No manis vistālākajā galā stumbrs bija saplēsts kā birste, un es sēdēju tuvāk dibenam, un tas, ko ņēmu par zariem, kad izkāpu no ūdens, bija nekas vairāk kā sakņu lauskas. Šķiet, ka šis sabiezējums strādāja līdzsvaram, neļaujot mucai apgriezties.

Ūdens kustībā bija redzams raksts, visi atkritumi, apgriežoties, virzījās uz klints pusi, uz kuras stāvēja pils. Tas ir, pirms tam tas neizskatījās pēc klints, bet tagad, kad ūdens gāja tai apkārt no tās puses, kuru es redzēju, tā arī izskatījās. Šeit esošā klints pacēlās trīs vai četru stāvu augstumā, īsumā, un mans koks lēnām un neizbēgami virzījās uz to. Citi atkritumi tur apgriezās un aizbrauca pretējā virzienā – uz jūru.

Es pagriezu galvu, mēģinot izdomāt, kā tikt ārā, bet nekas labāks par burvju zobenu nenāca prātā. Bet Cleaver joprojām lādējās, un tagad es patiešām nožēloju, ka to nepārbaudīju.

Stulbi! Bija jāskrien nevis uz krastu, bet gan uz cietumu. Ja zobens būtu atjaunots, es vienkārši lūgtu viņu palīdzēt zēniem. No otras puses, pastāvēja pretēja iespēja, ka zobens vēl nebija gatavs. Tad es nevienu neglābtu.

Joprojām bija cerība, ka Ganam un Makam paveicās vairāk nekā mums.

–Līna! – īss kliedziens knapi tika cauri stihijas rūkoņai.

Silans pamāja ar roku man no ūdens! Es viņu dzirdēju tikai tāpēc, ka bijām diezgan tuvu. Puisis uzminēja aizķerties uz kādu aizķeršanos un tagad no visa spēka mēģināja airēt manā virzienā, bet kur viņš bija!

– Spēku, turies! – es kliedzu.

Viņa pārcēlās uz pašu stumbra malu – tuvāk saknei, taču joprojām nevarēja to sasniegt, un zēns jau sāka nest uz sāniem. Vēl nedaudz, un mēs atkal apmaldīsimies šajā virpulī.

Izmisumā sāku šķirot izvirzītās saknes, cerot atrast kādu garāku. Un šis parādījās! Izvilkusi viņu no ūdens, viņa to kā virvi uzmeta puisim. Viņa palaida garām, bet mēģināja atkal un atkal. Piektajā mēģinājumā Silanam izdevās to noķert, lai gan nācās atlaist aizķeršanos, tomēr man izdevās viņu izvilkt.

– Esmu šeit! Es esmu gudrs šeit! Viss būs labi!

Es cieši apskāvu puiku, kurš trīcēja ne mazāk kā es, bet uzreiz bija jālaiž vaļā, kad viņš sāka drudžaini klepot. Izdevās to norīt, nabaga puisīt.

Man pašai bija šausmīgi slikti. Es dzēru šo sāļo, netīro vircu visu mūžu un, iespējams, tādā virpulī dabūju smadzeņu satricinājumu. Joprojām nav zināms, kas padara jūs slimu vairāk.

– Ir svētki! – Pārtraucis klepot, zēns norādīja ar pirkstu kaut kur uz priekšu un, saspiedis rokas kā megafons, lūstošā balsī iesaucās: – Piran! Svētki!

Tas nebija ilgi, un viņš atkal sāka klepot.

– Kur tas ir?! – aizkaitināti jautāju.

Es neko nevarēju redzēt. Silans vēlreiz norādīja ar pirkstu, un tikai tagad es pamanīju, ka pie tās pašas klints zem pils ir pienaglots vēl viens mazāks dreifējošais koka gabals, un tam blakus ūdenī, parādoties un pazūdot, šūpojas kāds gaišs plankums. Silana redze bija asāka nekā manējā, es nebūtu sapratusi, ka viņš ir cilvēks.

Tad mūsu koks sāka izvērsties un tikt pienaglots pie klints, un pārdomām vairs nebija laika. Kad bagāžnieks atsitās pret akmeni, man bija steidzami jālec ūdenī, lai nesaspiestu kājas. Peldējām blakus, turoties pie zariem un saknēm. Tas bija šausmīgi neērti un biedējoši, un visi mani spēki tika iztērēti, cenšoties neaizrauties, kas bija diezgan problemātiski. Tomēr tas ir labāk nekā tikt sasmalcinātam.

– Līna, mēs apstājāmies! – Silans pēkšņi teica.

– Kas? – Es to uzreiz nesapratu.

– Izskatās, ka esam iestrēguši! “Zēns nekavējoties uzkāpa atpakaļ uz bagāžnieka. – Ej ārā, nyera! – Viņš pastiepa man roku.

Es tik tikko varēju uzkāpt atpakaļ un nokritu uz vēdera, es biju tik nogurusi no šiem piedzīvojumiem. Tikmēr koks pagriezās perpendikulāri akmenim un karājās no vienas puses uz otru, bet nepeldēja nekur citur, atšķirībā no daudziem maziem un lieliem gružiem.

– Vai esam kaut ko pieķēruši? – es ierosināju.

– Tā izskatās! – Silans man piekrita.

Lai cik noguris es biju, nebija laika apgulties. Iztaisnojusies, viņa sāka ar acīm meklēt Piranu. Pamanāmā aizķeršanās, pie kuras mēs viņu redzējām, netika atrasta tajā pašā vietā, bet puisis atradās tur – ar seju uz leju uz ūdens, ko ieskauj mazi gruveši. Viņa ķermenis nedzīvi šūpojās pa viļņiem, muguru šķērsoja dziļa asiņaina skramba.

Manī kaut kas nepatīkami nosprāga. Es šo vīrieti īsti nepazinu, bet viņš mēģināja man palīdzēt un arī nokļuva šeit manis dēļ. Es viņu negribu… Es aizliedzu sev pat domāt par slikto un skaļi teicu, vairāk, lai nomierinātos:

– Viņš bija smagi ievainots. Droši vien bezsamaņā.

Silans man īsti neticēja, viņš tikai skumji pamāja ar galvu. Gluži kā pieaugušais.

"Izskatās, ka viņš ir noslīcis, nyera," zēns paskatījās uz mani tā, it kā viņš pats būtu pie tā vainojams.

"Kamēr mēs to neatklāsim, mēs noteikti nezinām."

Es nolēmu puisi nepieskaitīt pie mirušajiem, nebūdams par to simtprocentīgi pārliecināts. Līdz Piranai bija kādi pieci metri, bet, kad stumbrs atkal pagriezās uz priekšu, mēs atradāmies nedaudz tuvāk.

– Es peldēšu!

Pirms es paspēju reaģēt, Silans satvēra šo garo elastīgo sakni un ieslīdēja aukstajā ūdenī. Dažos sitienos viņš atradās blakus cietušajam – straume viņam palīdzēja. Par laimi, šeit, tieši pie klints, tas bija daudz lēnāks.

– Viņa kāja kaut kam aizķēra! – zēns kliedza.

–Vai vari to atkabināt? – ES biju noraizējies.

Silans man neatbildēja, turpinot mānīties ar Piranu. Viņš uzlika galvu uz pleca, tad pagrieza puisi uz muguras. Sālsūdens labi noturēja virsmu, padarot šo uzdevumu viņam vieglāku. Izplūde manāmi palielinājās, un stumbrs, uz kura es paliku, gandrīz nekustējās uz priekšu un atpakaļ, tikai nedaudz šūpojoties.

– ES palīdzēšu!

Es īsti negribēju atkal iekāpt ūdenī, bet zēnam acīmredzami bija vajadzīga palīdzība, lai tiktu galā ar spēcīgu jaunekli, kurš bija lielāks par viņu.

– Nyera, nē! Labāk palīdzi man vilkt.

Pēc komandas es izvilku sakni.

– Velkam! – zēns saspringti iesaucās un no visa spēka spārdīja.

Pirānu kaut kā uzvilkām uz koka stumbra, kas prasīja neticamas pūles un atjautību. Nolika gareniski, nostiprinot vismaz starp zariem, lai nenokristu. Tikai es joprojām nesapratu, vai viņš ir dzīvs vai nē.

Es nekad iepriekš nebiju sniedzis pirmo palīdzību slīkstošajiem cilvēkiem, un manas zināšanas šajā jautājumā bija neskaidras. Kaut ko paspēju izlasīt, kad braucu uz ciemu ar Zlatku un Gapu, bet kaut kā tas jau aizmirsās kā nevajadzīgs…

Šķiet, ka jātīra mute un deguns un jāveic mākslīgā elpināšana? Un sirds masāža?

Man galvā iešāvās stulbi multfilmu kadri, kur varoņi spiedās uz noslīkuša cilvēka krūtīm, un no viņa mutes spraucās ārā augstas ūdens strūklakas. Ne gluži tie norādījumi, kas man tagad noderētu, bet vismaz kaut kas bija jādara.

Katastrofāli pietrūka vietas manevram, cietušajam nācās sēdēt tieši uz vēdera. Ar vienu roku turot pie nolauzta zara, lai nenokristu, viņa pielika ausi pie puiša krūtīm.

"Viņš nomira…" Silans skumji izdvesa un bieži mirkšķināja.

– Uzgaidi minūti! – es viņam uzsaucu.

Nemitīgās ūdens šalkoņas un vēja trokšņa dēļ neko nebija iespējams dzirdēt.

–Līna! – Silans pēkšņi sirdi plosoši iekliedzās. – Lina, pagaidi!

Knapi paguvu iztaisnoties un satvert ar otru roku, tajā pašā mirklī mūs vardarbīgi satricināja. Koks, uz kura mēs glābāmies, pacēlās no pretējā gala un ar spēku ietriecās ūdenī.

– A! – mēs reizē kliedzām.

Uzlidojis apmēram trīsdesmit centimetrus, es ar uzplaukumu piezemējos uz Piru vēdera, un puiša mute nedaudz pavērās. Viņš atvēra acis, ieraudzīja mani un noklepojās. Tajā pašā laikā garām aizlidoja cits koka stumbrs – koloss, kas nav mazāks par mūsējo. Es sēdēju ar muguru, tāpēc es nesapratu, kas īsti notika, bet izskatījās, ka viņa tikko bija ietriekusies mums. Man par atvieglojumu palikām tajā pašā vietā, bet tikām šūpotas un mētātas tā, ka nevarēju turpināt darbības, lai glābtu noslīkušo.

"Nyera…" puiša vājā balss uzreiz neizlauzās caur manu nomākto apziņu.

– Svētki! Tu esi dzīvs! – Es nevarēju savaldīt savu prieku un, pieliecoties, impulsīvi. apskāva viņu.

"Es tev teicu, viņš ir dzīvs!" – Silans autoritatīvi paziņoja aiz muguras. – Kas ar viņu notiks, tāds kauslis? Viņam gandrīz saplēsa zarnas, kad tās viņu vilka.

Nevarēdama to izturēt, es iztaisnojos un iesmējos, jūtot, ka pār maniem vaigiem tecēja sāļi pilieni, šoreiz karsti.

2. nodaļa. Saskaņā ar nopelniem un atlīdzību

Pūķis un ēna centās jau no paša rīta un, izejot no pils, ģērbos kā parasti tik karstā laikā – brīvāks balts krekls un plānas, pieguļošas bikses. Man bija aizdomas, ka šeit nav pieņemts tos vienkārši valkāt, bet es vienkārši nevarēju piespiest sevi pārvilkt tiem svārkus. Man, sava laika cilvēkam, tas jau bija labi. Bet tagad mans netīrais izskats samulsināja vietējo puisi. Tā ir dāvana, ka viņš tikko atgriezās no citas pasaules.

Pirans grozījās zem manis.

"Nyera, ļaujiet man piecelties…", bāls kā nāve, viņš pēkšņi nosarka.

Tikai tagad es sapratu, ka joprojām sēžu viņam uz sāniem un man bija krekls, kas izmirkts līdz ādai, kas sekoja visām mana ķermeņa kontūrām. Arī plānā apakšveļa apakšā tos īpaši neslēpa. Hmm…

"Jā, protams," es steigšus izkāpu no Piranas un nedaudz atkāpos. – Kā tu jūties?

– Bija nepieciešams daudz sist, bet šķiet, ka viņš ir dzīvs.

Pīrs apsēdās, gandrīz nenoraujot acis no manis, un mēģināja paskatīties sev aiz muguras. Kā jau gaidīts, viņš rezultātu nesasniedza un pastiepa roku ar roku.

"Tur ir tikai liela skramba," es pamudināju. – Bet tas ir labi.

"Labi," puisis atviegloti izdvesa. "Es domāju, ka viņš noplēsīs manu ādu, bet Pūķis priekštecis apžēlojās, tas mani sāpināja," viņš smīnēja, pieminot kādu bīstamu brīdi, un, paskatījies uz mani uz sāniem, atkal samulsa.

Zem šī viņa skatiena man pēkšņi sagribējās arī piesegties. Nē, par biksēm biju mierīgs, bet krūtis… Arr!

"Jums ir paveicies, ka jūsu kāja aizķērās uz klūgas, pretējā gadījumā tā būtu aiznesta, un atcerieties, kā viņus sauca," mūsu sarunā būtiski iejaucās Silans. – Es tevi tik tikko atbrīvoju.

"Es tiku pieķerts ar nolūku, tāpēc es airēju šeit."

Pirana teiktais mani pārsteidza. Mūs te apskaloja straume, bet kā viņš varēja izvēlēties virzienu tādā haosā?

– Kā tev tas izdevās? Un kāpēc jūs airējāt tieši šeit?

"Tieši zem mums ir ala," Pirs norādīja acis kaut kur uz ūdeni.

– Ala?! – Silans bija patiesi pārsteigts.

Es arī neko tādu neatcerējos, bet cik reižu biju gājusi pa taku garām līdz jūrai un atpakaļ.

– Jā. Mēs ar Ganu tur kāpām, kad bijām jaunāki. Šī bija mūsu slepenā vieta.

"Es nezināju," Silans sarauca pieri, it kā šis fakts aizskartu viņa zēnisko lepnumu.

– Kā tev vajadzēja zināt? Tagad mazajiem ir aizliegts iet uz pili,” Pirans smīnēja, skatīdamies uz zēnu ar vecāka vīrieša pārākumu.

– Neviens tā nestaigā! – Silans bija sašutis un uzreiz izlaboja: "Tas ir, mēs negājām." Agrāk.

"Mēs ar Genu bijām nedaudz vecāki par jums, kad saderējām, kurš varētu uzkāpt visaugstāk gar klūgu, un tā mēs atklājām alu." No apakšas tas nav redzams – nogāze aizaugusi.

– Kas tas par vīnogulāju? – Izstājos, jau vairākas reizes dzirdēdams šo vārdu.

"Tas ir vai nu krūms, vai cirtiens ar elastīgu, bet spēcīgu kokainu kātu." Pieķeroties pie kātiem, jūs varat viegli uzkāpt jebkurā nogāzē,” skaidroja Pirans.

"Lozovica bez problēmām var izturēt pat pieaugušu karavīru bruņās," Silans steidzās iejaukties, atjaunojot visu zinošā autoritāti. "Šeit kalnos ir tikai viena tonna šīs vītolu zāles!" Metāls pārklāj visas nogāzes kā tīkls. Tās saknes iet dziļi akmenī, un tās nevar izvilkt. Bet, ja stublāju sagriež un sadala šķiedrās, un kārtīgi izvāra druntas sulā, iegūtās virves ir tādas, ka drakus var vilkt.

"Tieši tā," Pirans piekrītoši pamāja ar galvu, apstiprinot savu stāstu.

– Jūs sakāt, ka to nevar izvilkt? – Es pieķēros vissvarīgākajam.

– Nu jā.

– Ko darīt, ja mūsu koks ir pareizi piestiprināts šim vīnogulājam? Varbūt mums izdosies aizbēgt, kā jūs domājat? Ūdens paātrina, un jebkurā brīdī mūs var iznest jūrā.

Mēs sākām izdomāt, kā to izdarīt, un tikmēr plūsma paātrinājās, un mūsu koka stumbrs pagriezās paralēli akmenim. Garām ik pa brīdim paskrēja dažāda izmēra ķibeles. Divi, diezgan lieli, sadūrās ar mūsu “ūdens kuģi”, pabīdot to gandrīz metru uz priekšu, un katrs nākamais sitiens varēja mūs noraut no “enkura”.

"Izskatās, ka viens no zariem ir ieķēries dzinumos nogāzē," ierosināja Pirs. "Mums jāatrod pātagas brīvais gals un jāpiesaista sevi pie tā."

"Tas varētu darboties," Silana acis iemirdzējās priekā. “Jūs varat savīt vairākas saknes ar vīnogulāju dzinumiem un lūgt priekšteci pūķim. Vai tev padodas niršana, Nyera Lina? – viņš negaidīti pabeidza.

– Es?..

Pirms es paspēju atbildēt, Zušu mielasts ieslīdēja ūdenī, paņemot līdzi vienu no garajām saknēm.

– Piran! Viņš gandrīz noslīka un vienkārši nāca pie prāta! – es biju sašutusi, bezspēcīgi skatīdamās uz viņu.

"Ak, neuztraucies, ieguva Lina," Silans viņam pamāja. "Pīrs ir labākais peldētājs ciematā un pārzina jūras zinātni labāk nekā lielākā daļa." Viņš sapņoja kļūt par jūrnieku, bet tikai… Kā jūs domājat, kāpēc viņš un Gans devās noslīcināt Draku? – Nepabeidzis, Silans mainīja tēmu.

Es tikai noraidoši pakratīju galvu, bet dziļi sevī atviegloti izelpoju. Ja es varēju nirt, tas bija tikai piespiedu kārtā. Gandrīz kā šodien – ar cirvi. Un brīdis mācīties nešķita īstais.

Pagāja diezgan ilgs laiks, līdz Pirana galva parādījās virs ūdens, un mēs ar Silanu jau sākām uztraukties. Satvēris zarus, puisis nesteidzās izkāpt. Atvilcis elpu, viņš teica:

"Es atradu vīnogulāja galu, bet būtu jauki, ja būtu vēl pāris, lai būtu drošībā."

–Vai jūs joprojām varat nirt? – Silans pastiepa viņam roku un, paņēmis pirmās skropstas galu, sāka to tīt starp zariem.

– Varu, bet straume paātrina. Es neesmu pārliecināts, ka kaut kas izdosies. Ak, ja vien būtu mazliet vairāk laika, citādi turamies tikai pie viena zara un vienas saknes.

Ievilcis dziļu elpu plaušās, Pirans atkal ienira un gandrīz uzreiz iznira no stumbra pretējās puses ar citu vīnogulāju.

– Man paveicās – ar to pirmo izrāvos, bet vairs nekāpšu. Tas ļoti aizpūš.

Viņš uzkāpa kokā un kopīgiem spēkiem nostiprinājāmies vietā. Ūdens burbuļoja un putoja. Koka stumbrs zem mums satricināja un atsitās pret nogāzi. Atlika tikai lūgt, lai vīnogulājs izturētu un zeme netiktu izskalota. Mēs negribētu, lai tonnas akmeņu kristu tieši uz mums.

Aizmirsuši par apmulsumu, mēs saspiedāmies kopā un drebējām zem vēja brāzmām. Saule, tik nesen tik spoža, jau sen bija pazudusi aiz mākoņiem un nedeva gandrīz nekādu siltumu. Aizplūšana pastiprinājās, un mūsu acu priekšā ūdens līmenis kļuva zemāks.

Kaut kas turpināja atsist mūsu glābšanas koku, un nākamās sadursmes laikā mēs tikām uzmesti uz akmens. Zars, kas mūs turēja vietā, vai nu nolūza, vai arī atdalījās. Saskaņā ar mūsu kora saucienu koks pacēlās un metās līdzi straumei, bet gandrīz uzreiz strauji nobremzēja, kad vīnogulāji savilkās.

Viens vīnogulājs neizturēja grūdienu un pārsprāga, un Silans neizturēja un iekrita ūdenī:

"Ahh!"

– Silan! – mēs ar Piru unisonā kliedzām.

Pašā pēdējā brīdī zēnam izdevās satvert ārējos zarus, taču viņam nepietika spēka, lai pašam tiktu ārā.

"Tas… tu vari!"

Ūdens nepārtraukti gāzās pār viņu, liekot viņam šņākt un spļaut.

– Pagaidi, es nāku!

Pirans uzkāpa līdz pašam koka galam un apgūlās uz vēdera, mēģinot to izvilkt, taču viņa mitrās rokas paslīdēja, un mūsu stumbrs tagad šūpojas uz priekšu un atpakaļ, un viņš nevarēja labi satvert.

Nezinādama, ko darīt, es skatījos no tiem uz šūpojošo viļņošanos un atlikušo vīnogulāju, tas stiepās un retināja manu acu priekšā. Pirmās augšējās šķiedras, līdzīgas mizai, pārplīsa… Bija skaidrs, ka ilgi neizturēsim. Šķiet, ka viņi pārāk agri ticēja pestīšanai.

Un tad es to nevarēju izturēt un pacēlu galvu un atradu divus gaismas punktus aiz mākoņiem.

– Pūķa priekštecis vai kā jūs saucat! – es kliedzu pāri elementiem. – Bez pūķa nav ēnas, un bez ēnas nav pūķa? Viens no jūsu aizstāvētajiem atkal zaudēs savu ēnu, un Reach zaudēs draklordu. Ja tas kaut ko nozīmē, palīdziet mums!

Tajā brīdī nosprāga pēdējais vīnogulājs, un mēs visi bijām nopludināti no bluķa kā spalvas. Es ar galvu iegrimu ledainajā ūdenī, tik tikko paspējot dabūt gaisu plaušās.

"Piedod man, Zlata!"

Kaut kas apvijās ap manu vidukli un nepielūdzami pavilka mani uz augšu. Tas izskatījās pēc kaut kā čūskai vai tausteklim, un es kliedzu pārsteigumā un bailēs. Kliegt zem ūdens nav laba ideja. Uzreiz atņemts gaiss un rijot sāļo ūdeni, es plīvoju kā traka, bet nākamajā mirklī atrados virs virsmas un vienkārši apstulbu.

Tas, kas mani turēja virs ūdens, nebija nekas cits kā vīnogulājs – tieši tāds pats kā tie, ar kuriem mēģinājām nostiprināt baļķi.

– Ahaha! Ahaha! Tas ir brīnums! Brīnums! – Silans histēriski kliedza un iekliedzās vai nu no sajūsmas, vai no šausmām.

Viņu un Piranu tāpat turēja vīnogulāji.

Ja kādam Reaches iedzīvotājam tāda lieta šķita kā brīnums, tad es vienkārši paliku bez vārdiem un vienkārši stulbi smaidīju, un man pār vaigiem lija karstas asaras. Lielas, tās salūza un iekrita ūdenī, radot nelielas šļakatas, it kā tās nemaz nebūtu asaras, bet gan mazi oļi. Paceļot galvu pret debesīm, es sirsnīgi pateicos gaismeklim no sirds:

– Paldies!

Caur mākoņiem pazibēja spožs stars, it kā Pūķa ēna man mirkšķinātu ar aci!

Noslaucījusi acis, viņa nelaimē vērsās pie draugiem. Abi puiši skatījās uz mani ar neslēptu apbrīnu un pielūgsmi! Kļuva neveikli, un es sāku skatīties apkārt, izvērtējot situāciju. No augšas viss bija pilnībā redzams, un attēls šķita apokaliptisks.

Ūdens ar rūkoņu metās prom, plūda plosītos viļņos, un šur tur parādījās virpuļi. Tajos virpuļoja nelielas šķembas un nolauztu koku stumbri, saduroties ar rūkoņu un krakšķošu skaņu, un nogāja vertikāli lejā. Un mēs skatījāmies šo satraukumu no augšas, un man bija bail pat domāt, kas notiktu, ja maģija pēkšņi pazustu un vīnogulāji mūs atlaidīs…

Tā karājoties bija auksti un pat sāpīgi, bet es nesūdzējos. Esmu gatavs paciest neērtības, lai tikai tiktu izglābts. Es šeit jau biju daudz ko redzējis, bet katra maģijas izpausme man joprojām bija līdzīga šokam. Bet es kļuvu arvien pārliecinātāka savā pārliecībā, ka varēšu atrast veidu, kā atgriezties pie meitas. Noteikti kaut kas ir. Varbūt burvestība vai maģisks priekšmets…

– Nyera Lina, pavēli izlikt mūs krastā! – Silans jautāja, izlaužoties cauri domu plīvuram.

– Kas? – es vēlreiz jautāju, līdz galam nesaprotot, ko viņš ar to domā.

"Ūdens ir attīrījis teritoriju, mēs varam paslēpties alā no vēja," Pirans piebilda, norādot kaut kur lejup uz klinti.

Un tieši.! Ūdens līmenis pazeminājās, un zem mums tika atklāta neliela dzega, kuras izmēri bija aptuveni divi reiz pusotrs metri. Man tas nešķita uzticams, jo to varēja nomazgāt, bet puiši runāja par alu. Ideja nebija tā sliktākā, tā ir labāka nekā tusēt virs ūdens, nezinot, kurā brīdī vīnogulāji atlaidīsies. Bet kāpēc viņš nolēma, ka kaut kas ir atkarīgs no manis?

Ak! Viņi domā, ka es kontrolēju vīnogulājus! Jāmēģina.

"Lūdzu, nolieciet mūs uz dzegas," es jautāju un instinktīvi noglaudīju klūgas skropstu, kas apņēma manu vidukli.

Godīgi sakot, īpaši necerēju uz panākumiem, bet vīnogulāji lēnām nolaidās un uzmanīgi nolaida mūs tieši vajadzīgajā vietā, pēc kā atpleta rokas un ievilkās, pazūdot pamežā. Es to visu vēroju ieplestām acīm un domāju, ka tagad noteikti nevarēšu gulēt bez murgiem.

– Šeit! – Silans parāva mani aiz rokas.

Mēs paslēpāmies nelielā alā – apmēram četrus metrus dziļā un zemā. Pat man nācās nolaist galvu, un garajam Piram nemaz nebija ērti. Akmens sienas bija slapjas, padziļinājumos mirdzēja mazas peļķes, un nebija iespējas iekurt uguni. Arī laiks ārā bija pasliktinājies. No jūras nāca mākoņi, kas klāja debesis ar melnu fronti, pilnībā noslēpjot Drakendortas robežu no Pūķa un Ēnas acīm. Draudīgi uzplaiksnīja zibens, pērkona joprojām nebija, bet lietus jau pilēja, kļuva stiprāks.

"Es esmu izslāpis…" Silans man aiz muguras izteica kaut ko tādu, ko es pat baidījos skaļi izrunāt.

Tas ir paradokss – apkārt ir tik daudz ūdens, bet iekšā viss ir saspiests ar sāli. Un āda no ārpuses smeldza, es pamatīgi kratījos no aukstuma, un man vairs nebija spēka pat runāt. Manas kājas padevās un es apsēdos tieši uz slapjās grīdas, atspiedusies pret alas sienu. Acis aizvērās pašas no sevis. Es nekad nebūtu domājis, ka šādā stāvoklī un vietā ir iespējams aizmigt, bet acīmredzot manas vitālo un morālo spēku rezerves bija beigušās, un es vienā brīdī noģību.

Miegā tik tikko dzirdēju kluso sarunu, un arī kājas juta negaidīti siltas.

– Jāmēģina. "Es varu nokāpt un peldēt," Silans nepārprotami švīkās.

"Uzmanīgi paskaties ūdenī," Pirans viņam kodīgi atbildēja kaut kur virs manis.

Tikai tagad es sapratu, ka guļu viņa rokās, un mani sildīja viņa ķermeņa siltums, un manas kājas slējās ārā no alas un tās sildīja saule. Mirkšķinot es mēģināju piecelties. Stāvoklis bija tāds, it kā traktors man būtu vairākas reizes uzbraucis uz priekšu un atpakaļ. Sāpēja katra ķermeņa šūna, un pat viss bija sastindzis no ne pārāk ērtās pozīcijas. Tātad pirmā skaņa, ko es izdvestu, bija neizteiksmīgs stenēšana, ko mijas ar lāstu.

– Nyera Lina, tu esi nomodā! – Silans priecājās. – Lietus mitējās, un saule kļuva siltāka – pat bikses izžāvēju!

– Tas ir brīnišķīgi! – ķērkāju kā vārna.

Manas bikses nebija sausas, un tas arī palielināja diskomfortu. Pirans man palīdzēja piecelties un apmulsis nomurmināja:

– Piedod, nyera.

– Par ko? – nejauši jautāju, skatoties ārā no alas.

Bija pāri pusdienlaikam, debesis nebija pilnībā iztīrījušās no mākoņiem, un tie steidzās pa debesīm, kā tumša armija kaut kur uz rietumiem. Lietus nebija, bet kūpēja – pūķis un ēna centās visu iespējamo. Brīnišķīgs laiks šodien!

"Man nevajadzēja… es… tu…," Pirans nomurmināja.

– Ko man nevajadzētu darīt? – ES nesapratu.

Puisis nolaida galvu, pirksti saspiedās kārtīgās dūrēs, it kā būtu dusmīgs. Silans izdvesa nožņaugtu skaņu, it kā gribētu kaut ko teikt, bet viņš to nedarīja. Un tad Pirs paskatījās uz mani ar sarauku skatienu savās gaiši brūnajās acīs un sacīja:

-Tu esi Pūķa ēna. Nevienam nav tiesību jums pieskarties, tas ir aizliegts. Un tu pat tā nevari izskatīties…” Viņš atkal kļuva kautrīgs un pēkšņi dusmīgi sacīja: “Un es paskatījos!” Man ir jāmirst!

– Muļķības! – es neizpratnē teicu, cieši skatoties uz puisi.

"Viņš nav īrnieks…" patiesības teicējs Sils izdvesa, un es gribēju viņam iespert.

Lai gan es vēl nebiju īsti pamodies un domāju tik un tā, es uzreiz sapratu, ka lieta ir nopietna, un man steidzami vajadzēja noteikt prioritātes. Pirans mani izglāba, bet tikai tagad pēkšņi izrādījās, ka, to darot, viņš pārkāpa dažus noteikumus, par kuriem es pat nezināju.

Nu tā ir taisnība! Es neesmu redzējis nevienu pieminējumu par to, par ko viņš runā, nevienā no šeit lasītajām grāmatām. Un Tapredels, šķiet, ļoti nebaidījās no kaut kāda soda, kad dārzā noskūpstīja Pūķa ēnu. Bet Pirans tam tic. Un Silāns tic! Un ko ar viņiem darīt?

Es dziļi ievilku elpu un izelpoju:

"Pir, Silan, klausieties uzmanīgi, ko es saku," es biju pārliecināts, ka abi cenšas nepalaist garām nevienu vārdu. – Mums ir problēmas. Lielās nepatikšanās. Jūs abi uzvedāties ļoti slavējami. Jūs esat viens no tiem, kas nepamet draugus sarežģītās situācijās. Jūs riskējāt ar savu dzīvību, lai glābtu savu tuvāko, un es varu jums uzticēties. Piran, tu man palīdzēji, bez šaubām, bet tu varēji vienkārši aizbēgt, kad ieraudzīji vilni. Varēji sevi izglābt, būtu paspējis pacelties augstāk, bet tu paliki un palīdzēji man noturēties uz koka. Bez jums es būtu sabrukusi, kad pienāca pirmais vilnis. Kas ir tur! Es vienkārši nevarēju uzkāpt tajā kokā! Šādā situācijā jebkādiem tabu un aizliegumiem nav nozīmes.

– Nē. Ja dralords būtu šeit, viņš man sodītu uz vietas par manu rīcību un…

– Bet dralorda šeit nav! – es iesaucos, pārtraucot viņu. "Un pat ja būtu, viņš jūs apbalvotu par viņa Ēnas glābšanu!"

Dievs, Pirans tikai paskatījās uz mani tā, kā jebkurš jauns puisis skatītos uz meiteni drēbēs, kas ir izmirkušas līdz caurspīdīgumam. Neveikls brīdis, bet kādas muļķības!

Man tas bija muļķības, bet puišu acīs joprojām bija redzamas šaubas. Šķiet, ka esmu slikts runātājs…

"Tu arī izglābi manu dzīvību, nyera, un es uzdrošinājos tev pieskarties…" puisis apmulsis nosarka, atkal nokāris galvu.

"Tu neļāvi man saaukstēties, tas arī viss." Pietiek, Pir! Vai nepietiek ar to, ka pats Pūķis Dzimtnieks atbildēja uz manām lūgšanām? Vai mūsu brīnumainā pestīšana nepierāda, ka šeit nav ne pārkāpēju, ne vainīgo?

Šķiet, ka sarunu biedrus tas iespaidoja, taču ar to tik un tā bija par maz. Sajūta tāda, ka Pirans balansē uz māņticības robežas, un vēlmes satvert izstieptu roku, un Silans pieņem… Bet viņu tā mācīja, un viņš patiesi tic, ka tiks sodīts, nevis dralords, bet ar augstākiem spēkiem. Eh…

"No šī brīža es iecelšu tevi, Piran, par savu miesassargu un…" Es brīdi padomāju un izplūdu pirmais, kas ienāca prātā: "mana slepenā dienesta vadītājs!"

Nu vajadzēja kaut kā šo situāciju mainīt. Izvēle piešķir dzīvei īpašu jēgu.

– Tā ir patiesība? Nyera Lina, vai jūs tikko iecēlāt Piranu par sava slepenā dienesta vadītāju?

Puišu acis iepletās un viņi paskatījās viens uz otru, un es sapratu, ka atkal esmu trāpījis ar pirkstu debesīs.

– Silan! – Pīrs izdvesa.

– Tā ir patiesība! – Es neatkāpos. Gruzdevs sevi sauca par iekļūšanu ķermenī. Un mans slepenais dienests mani netraucēs. – Un tu, Silan, esi viņa rīcībā. Klausieties viņu tā, it kā viņš būtu pats Pūķis vai es, saproti?

Zēns piecēlās taisni, un Pirans neapzināti iztaisnojās. Viņi atkal paskatījās viens uz otru un pēkšņi salieca vienu ceļgalu un zvērēja uzticību. Godīgi sakot, es tik tikko savaldījos, lai neraudātu. Viņi, pārguruši, netīri un noguruši, tagad bija tik aizkustinoši. Bet es paliku nopietns, kā to brīdi prasīja.

"Es pieņemu jūsu zvērestu, Sieur Piran," man pēkšņi ienāca prātā, ka arkla tituls nav piemērots šādam amatam, un man ir tiesības izvirzīt paaugstinājumus. "Es pieņemu jūsu zvērestu, Sieur Silan," viņa pēc kārtas uzlika roku uz katra cilvēka galvas. – Celieties augšā, kungi. Tu vari izvēlēties sev otro vārdu – klana vārdu, ko nodosi saviem dēliem.

– Nyera! – puiši unisonā izdvesa un apklusa.

Viņu abu acīs bija mitrums.

– Ak tu! – novērsos un izlecu uz dzegas, lai pati neraudātu.

3. nodaļa. Glābšana un šaubas

Tiklīdz es iznācu no alas, Sonics no kaut kurienes augšas ieskrēja manās rokās:

–Līna! Līna! Vai tu esi dzīvs! ES tevi atradu!

"Dzīvs, Sonic!" Dzīvs!

Viņa noķēra pūķi un apskāva to pie krūtīm, un tad, nespēdama pretoties, noskūpstīja pūkaino cekuli uz tā galvas. Puķu drake patīkami smaržoja pēc ziedu putekšņiem, un šī smarža lika manai dvēselei justies mazliet mierīgākai.

"Es zināju, ka jums ir problēmas, bet es nevarēju lidot meklēt pērkona negaisā." Uzgaidi minūti…

Sonics atbrīvojās un, pieceļoties, svilpa caururbjoši augstāk.

Tikai tagad redzēju, ka daudzi puķu pūķi bija pacēlušies gaisā – tie visi svilpodami svilpojuši pa ūdens virsmu.

“Tiklīdz laika apstākļi uzlabojās, mēs sākām meklēt. Esmu jau vairākas reizes uz šejieni lidojis, bet nevarēju saprast, kur tu esi. Man likās…” Viņš kaut kā kļuva galīgi nīgrs.

– Viss ir kārtībā, mazā. Mums izdevās aizbēgt un paslēpties šajā alā,” es atkal izbāzu plaukstu, un Sonics piezemējās uz tās.

Tajā brīdī pie mums pielidoja Skrūvlente:

– Saimnieks ir atrasts! – viņš priecājās. – Mēs atgriezīsimies?

– Jā. "Man šķiet, ka šīs vēl nav beigas," drūmi atbildēja Sonika.

– Man tev kaut kas jājautā. Vai kāds var lidot pa mežu? Tur, uz viena no ārējiem kokiem, palika Maķedonija un Gans.

– Pārbaudīsim! – Skrūvlente tūdaļ metās uz meža pusi un tai pievienojās neliels puķu cīnītāju pulciņš.

Sonic palika pie manis.

"Skaistule pateiks Aisanai, ka esat atrasts, drīzumā tiks sniegta palīdzība."

Neskatoties uz prieku, es jutu, ka puķu pūķis ir noraizējies. Ik pa brīdim viņš pacēlās augstāk, paskatījās apkārt un tad atkal atgriezās pie manis, un tad viss atkārtojās no jauna.

– Sonic, vai pilī viss kārtībā?

– Jā jā. Tika radīta panika. Mūsu viesi vēroja no sienām, kā paceļas jūra un jūs visi esat aprakti. Kauciens pacēlās debesīs. Puisis, kurš gulēja piekauts, izkāpa pagalmā un iesaucās, lai viņš apklust. Risanna kliedza uz sievietēm, viņas savāca visus bērnus un ieslēdza savās istabās. Tāpēc viņi gaidīja, kad vētra beigsies. Un pēc tam, kad lietus apstājās un jūra atkāpās, Nanka un Risanna devās uz ciematu, lai pārbaudītu, kas tur notiek.

Pūķis atkal pacēlās augstāk un paskatījās apkārt.

"Viņi skrien," viņš noteica. – Un viņi velk laivu.

– PVO?

– Meitenes. Šķiet, Asya, Risanna, Kiana un Rosa.

Kiana bija skaļa un spēcīga dāma, bet nedaudz šaurprātīga. Parādījusies pilī, viņa uzreiz uzņēmās veļas mazgātājas pienākumus. Gluži pretēji, Rosai bija klusa un negaidīti augsta balss. Viņa tīrīja un palīdzēja virtuvē, nenogurstoši strādājot no rītausmas līdz krēslai. Nez kāpēc Rosa ļoti baidījās no Rizannas, kura izskatījās pēc mīkstas maizītes. Tur noteikti bija kaut kas personisks, bet es to vēl neesmu izdomājis.

– Njēra, tur stāvēt ir bīstami. "Tev vajadzētu atgriezties iekšā," Pirans sauca.

– Nyera Lina, par ko tavs kaitēklis čivina? – Silans neizturēja un izkāpa uz dzegas.

Nez kāpēc viņš rāpoja četrrāpus.

– Sonics saka, ka pie mums jau nāk palīdzība no pils. Un viņš nav kaitēklis!

Šajā brīdī no apakšas atskanēja spēcīgs šļakatas, kas piesaistīja visu uzmanību.

– Kas tas ir? Nyera, nāc šurp ātri! – Pirana tonis neļāva iebilst.

Man nebija vēlēšanās ar viņu strīdēties, man bija jāatgriežas mitrajā alā. Arī Silans metās atpakaļ, un Sonics, gluži pretēji, lidoja malā, lai pārbaudītu.

– Līna, ne jau nogāze brūk. Ūdenī ir kaut kāds briesmonis! – teica pūķis, lidojot mums pretī.

– Kas?! – mēs unisonā teicām un saskatījāmies.

Jūra varētu atnest krastā līdzi dzīļu iemītniekus. Nebūtu dīvaini, ja starp tiem būtu kāds vietējais haizivs analogs. Vispār mums paveicās, ka, kamēr mēs bezspēcīgi plosījāmies, neviens par mums neinteresējās.

– Zivis? – noskaidroju.

– Nē, kaut kas melns un tam ir taustekļi! Un šķiet, ka tas te cenšas rāpot, pieķeroties augumam… – pūķis izskatījās apmulsis. Viņš vēlreiz paskatījās ārā, lai labāk aplūkotu draudus. – Šķiet, ka tas ir slēpts.

Ar taustekļiem varbūt astoņkājis vai astoņkājis? Vai kaut kāds kalmārs? Šķiet, ka tie ir ļoti lieli. Ziņkāre mani uzvarēja.

– Vai jūs zināt, kas tas ir? Melns un ar taustekļiem? – jautāju puišiem.

Viņi aktīvi kratīja galvas. Un es uzkāpu uz dzegas, neklausīdamās iebildumos. Viņa uzmanīgi paskatījās pāri malai, ar vienu roku turēdama pie vīnogulāju augiem, taču viņa neredzēja neko citu kā tikai tumšu, netīru ūdeni, lai arī cik cieta viņa izskatījās.

"Sonic, es tev nerādīšu…" Man nebija laika pabeigt.

Tajā pašā mirklī no apakšas uz augšu vienlaicīgi izšāvās vairāk nekā ducis plānu un zvīņainu, čūskai līdzīgu piedēkļu ar tādu kā “lāpstu” galā. Viņi sāka izmisīgi kladzināt pa nogāzi un pastiepties man klāt.

Sirdi plosoši kliedzot, es metos alā, pa ceļam samīda ziņkārīgo Silanu un nometu Piranu viņam uz muguras.

"Piedod," es neveikli nokāpu no puiša, kuru jau šodien biju vēl vairāk samulsinājusi. "Tas ir tikai… tur," es nodrebēju no riebuma ar visu savu ķermeni.

"Un izskatās, ka šī "lieta" vēlas mūs aprīt," sacīja Silans, kurš beidzot uzkāpa uz dzegas un paskatījās uz leju.

– Ej prom no turienes! – Mēs ar Piranu unisonā iesaucāmies.

– Cik pretīga lieta! "Es nekad neesmu redzējis tādu rāpuli," Silans ar sajūsmu paziņoja, atgriežoties alā. – Tas mūs noteikti apēdīs!

Zēna intonācija neatbilda teiktajam.

– Kāpēc tu esi laimīgs, muļķis? – Pirans viņam jautāja tādā īpašā nogurušā tonī, kad vīrietim vairs nebija spēka nervozēt.

"Es nedomāju, ka viņš šeit iekļūs."

"Tātad mēs netiksim ārā," Pirs sarkastiski sacīja.

– Tieši tā! Sonic, pasaki Skaistulei, lai brīdina pārējos, ka ar laivu nevarēs nokļūt.

Pūķis uzreiz aizlidoja.

Glābēji ņēma vērā ziedu vārdus un pēc aptuveni desmit minūtēm piecēlās no augšas:

– Nyera, tu esi dzīvs! – Aisana kliedza.

–Tu tur? – Rizanna ieinteresējās.

– Mēs esam šeit! – mēs atbildējām, baidīdamies pārāk daudz izlīst no alas.

Radījums, kas gaidīja lejā, nekavējoties atbildēja uz balsīm un veica jaunu mēģinājumu tikt pie mums. Ieraugot taustekļus, kuru skaits jau krietni pārsniedza simtu, meitenes kliedza, un šis brēciens dīvainu radījumu, pat ne tuvu nelīdzīgu astoņkājam, satracināja. Es nevarēju atrast piemēru tam, ko tieši tas man atgādina. Varbūt citplanētiešu būtne no zemas kvalitātes zinātniskās fantastikas filmas?

– Aizveries tur! – Pirans uz viņiem norūca.

"Sonic, paskaidrojiet viņiem, lai viņi tā nekliedz," es jautāju pūķim, kurš atkal atgriezās, lai saskaņotu mūsu darbības. "Lai kāda būtne lejā slēpjas ūdenī, man šķiet, ka tā vairojas no kliedzieniem."

Visticamāk, skaļas skaņas piesaistīja citus, piemēram, viņai vienu vietu, taču tas izskatījās pretīgi, it īpaši, ja jūs nezināt, ko sagaidīt no šiem taustekļiem. Es sliecos domāt, ka tas nav nekas labs. Viņi grib ēst, tas arī viss. Viņi tevi sagrābs, vilks zem ūdens un tad…

Manas iztēles pietika, lai attēlotu apaļu muti ar tūkstoš asiem zobiem, kā viņiem patīk attēlot zinātniskās fantastikas filmās.

Pēc īsas tikšanās, kurā Sonic un Pretty Woman strādāja ar sava veida rāciju, tika nolemts mūs uzvilkt pa virvi. Ar laivu braukt bija bīstami to radījumu dēļ, kas bija sakrājušies lejā. Pat ja tie būtu pilnīgi nekaitīgi, neviens spēks nebūtu piespiedis mani nokāpt.

Pārējie bija ar mani solidāri.

"Es skriešu uz pili pēc virves," sacīja Roza.

Un tad es sapratu, ka es vienkārši nevaru uzkāpt pa virvi. Nejūtos labi.

– Rosa, tur šķūnī es ieraudzīju virvju kāpnes, kad meklēju izkapti. Vai arī nevis šķūnī, bet tornī?.. – es nodomāju, cenšoties atcerēties, kur tieši atrodas man tagad vajadzīgās kāpnes.

"Pajautājiet zēniem, viņi jau ir izrāpojuši pa visu pili," Risanna viņai ieteica.

"Cvetodraks palīdzēs," piebilda Asija, klausoties Skaistumu.

– Asja, vai tev ir ūdens? – ES jautāju. "Es esmu izslāpis, un nav kur palikt pa nakti."

– Ak! Kaut kā neiedomājāmies…” Aisana atdzīvojās. – Tagad esmu šeit.

Arī viņa kaut kur metās prom, un atkal ievilkās sāpīgās gaidīšanas minūtes.

Pūķis un ēna nepielūdzami tuvojās saulrietam, debesis atkal kļuva tumšas, sāka līt lietus, un no jūras pūta auksts vējš. Nogurums un piespiedu vannošanās darīja savu, mans ķermenis sāpēja un sāpēja, es sāku tirpt, un man bija aizdomas, ka man ir drudzis.

Mūsu glābēji nedomāja ņemt līdzi ne tikai ūdeni, bet arī sausas drēbes, bet man ļoti gribējās siltumu. Paskatījos sānis uz Piranu, taču bija neērti viņu vēlreiz apskaut, un es negribēju dot puisim nekādas papildu cerības. Jūs nekad nezināt, kā viņš uztvers šādu rīcību. Iekārtojos pie pašas izejas, kur grīdu jau bija izžāvējis vējš. Viņa iespieda ceļus un satvēra tos ar rokām, kaut kā cīnoties ar trīcēšanas lēkmēm.

Dievs, kā man riebjas būt aukstam…

Kamēr viņi gaidīja, Skrūvlente atgriezās.

– Lina, es atradu tavus puišus. Dzīvs. Viņi sēž uz koka kā salīmēti. Viņi ir noguruši un tik auksti, ka drīz nobirs kā lapas rudenī. Protams, viņi mani nesaprata, bet domāja man pateikt, ka ilgi neizturēs.

"Paldies," es pasmaidīju ziedu atvilktnei.

"Un vēl viena lieta," viņš izskatījās tikpat noraizējies kā Sonic. – Jūtu briesmas no jūras.

– Atkal cunami? – es satraucos.

"Lielais vilnis nāks pēc saulrieta," pēkšņi sacīja Sonics, un viņa acis iemirdzējās zilā ugunī, pēc kā viņš pēkšņi pārtrauca plivināt spārnus.

Man izdevās viņu noķert, pirms viņš sasniedza alas slapjo grīdu.

– Sonic? Kas ar tevi notika?

– Tālredzība ir vēl viena dāvana no puķu pūķu karaļa. "Viņš gulēs un kļūs labāks," paskaidroja Skrūve. "Kas to būtu domājis, ka mans brālis atgriezīs seno ķēniņu varu…

– Kas?

"Viņš ir īsts karalis, kāds nav redzēts ļoti ilgu laiku." Mums ir leģenda par seniem karaļiem, kuriem piemita patiesa pūķu maģija, bet mēs pārstājām viņiem ticēt…” Viņš ar bijību un cieņu paskatījās uz savu bezsamaņā esošu brāli.

Skrūvlente beidzot atzina Sonic vadību? Oho!

Bet tagad mana dvēsele bija mierīga. Uzmanīgi nododot pūķi Silanam, es izliecos no alas un palūkojos uz augšu:

– Asija, Risa? Vai tu tagad esi šeit?

– Te es esmu, nyera! – Risanna atbildēja skaļi čukstus, lai pārāk netraucētu zem mums esošo jūras briesmoni.

– Naktī nāks jauns vilnis. Ja ciemā ir izdzīvojušie, lai viņi nāk uz pili. Kaut kas man saka, ka tikai tur mēs spēsim izdzīvot.

– Pūķa priekštecis! Steidzami jāsūta uz turieni puikas, cik mums ir laika?

– Sonic teica, ka viss notiks naktī, bet es nezinu, kad tieši. Varbūt tieši pēc saulrieta.

Risanna sāka dauzīt un vaidēt, un tad Asija atgriezās. Viņa iemeta mums ūdensādu ar tīru avota ūdeni, tik aukstu, ka sāpēja zobi. Man vajadzēja to sasildīt mutē, lai to izdzertu, bet arī par to biju pateicīga. Man vēl mazliet jāpaciešas, bet es atgriezīšos pilī, apgūlos karstā vannā un pasūtīšu sev aukstuma zāļu uzlējumus, un nāks, kas nāks.

Tikmēr Risa nodeva Aisanai manus vārdus. Meitenes vaidēja un tracējās, plosījušās starp vēlmi nekavējoties steigties uz ciemu un pienākumu mūs dabūt ārā. Tos dzirdot, jūras briesmonis sajūsmināja un izlika veselu mežu zemisku taustekļu, es pat novērsos, cīnīdamies ar vēlmi vemt.

"Nyera, virzieties prom no ieejas, jūs nekad zināt," Pirans saspringa un zvērēja glābējiem. – Sveiks! Ššš!

"Rasa nāk," sacīja Risanna, skatīdamās aiz klints. – Un tas ir ar viņu…

"Viņa atveda to laupītāju sev līdzi!" – Asija bija sašutusi.

"Nazis?"

– Jā!

Meitenes pazuda – aizbēga viņām pretī, bet drīz vien atgriezās, nedaudz pabļāvās, un tas pats Nazis paskatījās no augšas:

– Uzmanīgi, es metos!

Un nākamajā mirklī pie mūsu kājām nokrita virvju kāpnes.

Puķu pūķi uzreiz pacēlās gaisā, un Silans uzmanīgi ielika Soniku viņa krūtīs, un es viņam pateicīgi pamāju.

– es nostiprināju kāpnes. Pasteidzies, njera! Laikapstākļi kļūst sliktāki.

Knifa jautrā balss skanēja nekaunīgi pat tagad, izraisot manī neveselīgu vēlmi viņu “ieraut”. Bet viņam bija taisnība, nebija laika par to rēkt. Nav svarīgi, no kā palīdzība nākusi, mūsu situācijā būtu muļķīgi to neizmantot.

–Kas izlaida šo miskasti? Man šķiet, ka mēs ar viņu iedzersim vēl vienu dzērienu. Tev nevajadzēja viņu vest uz pili, njera. Bija vērts noslīkt ar Draku… – Pirans nomurmināja, piesardzīgi lūkojoties vispirms uz kustīgo taustekļu mežu ūdenī, tad uz augšu.

Atkal sāka līt. Līdz šim bija tikai lietus, bet es jau ienīdu auksto ūdeni un sapņoju ātri tikt savos kambaros karstā vannā. Ar šādām domām es satvēru koka šķērsstieni un sāku kāpt.

Jāsaka, ka kāpšana pa virvju kāpnēm joprojām ir prieks, bet viss ir labāk nekā kāpšana pa virvi. Ceļš uz augšu kādus sešus metrus man tika dots ar lielām grūtībām. Turklāt lietus pastiprinājās, izmirkstot tikko izžuvušās drēbes. Manas kājas slīdēja, pirksti bija notirpuši, bet es tomēr paspēju tikt līdz augšai Nazis mani uzreiz satvēra un viegli, kā spalvu, pievilka. Es to instalēju, bet nekad to neizlaidu. Atkāpies rokas stiepiena attālumā, viņš paskatījās apkārt un jēgpilni kratīja uzacis, skaidri atzīmējot slapjo apģērbu nelielo caurspīdīgumu.

– Čau, kā tev iet? Rasa? Vai vēl labāk, tu! – Viņš pievērsa skatienu Rizannai un pavēlošā tonī pavēlēja: – Novelc apmetni!

– Whaaaat?! – Vecākā meita uzlika rokas uz gurniem.

Viņa jau bija pietvīkusi no sašutuma.

– Nyera ir sastingusi, vai jūs neredzat? "Nazis uzmeta īsu, bet jēgpilnu skatienu man uz krūtīm, un es gribēju viņu nomest ceļos.

– Rokas! – viņš nočukstēja, tik tikko atturēdamies no atkāpšanās.

Lai cik man tas nebūtu nepatīkami, man ir jāsaglabā miers un jāskraida kā brīvā dabā esošai vistai. Kādu iemeslu dēļ šī precīzā uzvedība man šķita pareiza šīs personas tuvumā. Laupītājs apzināti un demonstratīvi atņēma rokas un pat nedaudz noplātīja tās uz sāniem, atkāpjoties no manis soli.

Taisns un tik lepns, es stāvēju zem šķībajām lietus straumēm, savilkdams dūres, lai nesaķertu sevi aiz pleciem. Risanna beidzot saprata un, novilkusi siltu vesti, kas sniedzās līdz augšstilbu vidum, uzmeta to man virsū. Tikai tagad, ietinusies kaut ko sasildītu cilvēka ķermeņa siltumā, un tajā pašā laikā slēpjot drēbju pārmērīgo caurspīdīgumu, es varēju nedaudz atpūsties.

– Piedod, nyera. Mēs esam galīgi stulbi. "Mēs nesapratām paņemt siltu dzērienu un citas lietas," samulsušā Roza noburkšķēja.

"Jā, man jāatzīst, viņi negaidīja tevi atrast dzīvu…" piebilda Risanna.

–Risa! – Asija bija sašutusi.

– Piedod, nyera! – Vecākā meita vainīgi sarauca degunu.

– Nyera, man vajag palīdzību. Tur tas ir…” Silans mūs pārtrauca. Zēns jau bija izkāpis un tagad norādīja uz klinti. "Pirans nevarēs izkļūt viens pats." Viņš savainoja roku, vēl atrodoties ūdenī, taču viņam ir neērti to teikt.

– Kas? – Aizmirsusi par sarunām, es metos atpakaļ.

– Plecu. "Es vai nu to izsitu, vai sastiepu," Silans sacīja, ejot, ar asti sekojot man aiz muguras.

Nazis mūs apsteidza.

– Pagaidi, puis! Es tevi tagad nogalināšu… Nu ko!

Tajā pašā laikā atskanēja blāvs būkšķis un īss kliedziens.

– Svētki! – pārliecos pāri malai un noelsos.

Izskatās, ka Pirans nokrita pa kāpnēm un tik neveiksmīgi, ka arī viņš gandrīz nokrita no dzegas. Brīnumainā kārtā viņam ar elkoņiem izdevās aizķert apmali. Zemāk esošais briesmonis sajūsmā kustināja savus taustekļus, putojot ūdeni sev apkārt. Meitenes kliedza unisonā, bet uzreiz aizsedza muti ar rokām. Skatoties uz simtiem melnu piedēkļu, man reiba galva un kļuva slikti līdz nelabumam.

Pirans savilkās grimasē un saviebās. Viņš visiem spēkiem centās uzkāpt atpakaļ, bet nevarēja piecelties.

"Tas mani satvēra un velk!" – viņš pēkšņi nožņaugtā balsī iesaucās, uzmetot augšup izmisuma pilnu skatienu.

Sekundes ir skaitītas. Maz ticams, ka noguris Pirs ilgi izturēs, ja viņš pats pat nespētu uzkāpt pa virvju kāpnēm!

– Uzgaidi! – es iekliedzos un neviļus uzmetu skatienu Nazim.

No mums visiem tikai vergu tirgotājs spēja izvilkt milzīgu deviņdesmit kilogramus smagu puisi, spriežot pēc tā, cik viegli viņš mani pacēla.

"Labi, bet jums ir viena vēlēšanās," ieslodzītais nekavējoties sāka kaulēties.

– Vai tu mani izjoko? – es šķielēju, bet uzreiz paskatījos uz nelaimīgo puisi. Viņa dzīvība bija atkarīga no mana vārda. – Arr! Labi, bet lēmums ir mans, ja man nepatīk jūsu vēlme!

Nazis neatbildēja, tikai klusi nolēca lejā. Nē, viņš drīzāk paslīdēja, par balstu izmantojot virvju kāpnes, bet tas notika tik ātri un veikli, ka mēs no visa meiteņu pulka vienkārši aizelsāmies. Pēdējā brīdī viņš satvēra Piranu aiz kakla skropstas un ar vienu roku kā kucēnu uzvilka uz dzegas, burtiski izraujot no ķepām… Tas ir, briesmoņa taustekļiem.

Nogrieztais piedēklis kā tievs melns kabelis ar plakanu ziedlapas asmeni galā joprojām bija aptīts ap Pirana kāju. Puisis riebumā pakratīja kāju, kaut kā atbrīvojoties no tās, un Nazis ar veiklu spērienu iemeta taustekli ūdenī.

"Tas dīvaini, tieši vakar viņš bija tādā stāvoklī, ka nevarēja paiet… Rosa, kāpēc tu viņu izlaidi?" – es drūmi jautāju meitenei, kura atradās man pa kreisi.

"Viņš brīvprātīgi pieteicās palīdzēt," samulsusi sacīja Rosa. "Es viena kāpnes nenestu…

Patiešām, likvidējot, rezultāts bija pienācīga tilpuma un svara ķīpa. Es kaut kā par to nedomāju, kad viņai jautāju…

"Tev vajadzēja ielādēt Panko, muļķis!" "Risanna norūca, un Roza ievilka galvu plecos.

Mani ļoti traucēja, ka Knifam tik viegli izdevās meiteni apmānīt un pierunāt viņu izlaist. No otras puses, viņš nebēga, bet patiesībā palīdzēja un turpina palīdzēt. Iespējams, Rizannai ir taisnība, taču maz ticams, ka želeja būtu spējusi Piranu laicīgi atbrīvot.

– Nyera, vai esi pārliecināts, ka oo nav nirfs? – Silans man klusi jautāja, vērodams, kā Nazis kaut ko skaidro puisim, kurš bija bāls kā palags.

Es tikai pakratīju galvu. Man arī tas viss nepatika. Vēl vakar Nazis paklausīgi sēdēja zem slēdzenes un atslēgas, izlikās par priekšzīmīgu ieslodzīto un lietoja Asjas narkotikas. Un tagad viņš lec kā saiga un cilā svarus, kad normāli cilvēki ar traumām guļ gultā un knapi paiet vēja priekšā… Atcerējos Branu, kurš nebija spējīgs uz šejieni aiziet, citādi Rasa viņu būtu paķērusi.

Mana intuīcija man teica, ka tādā tempā, pirms es to pamanīšu, viņš paņems Dortu Holu sev ar stipro tiesībām, un es nevarēšu pateikt ne vārda, ja vien nepalīdzēs vietējā maģija…

Tikmēr Nazis uzkāpa pa kāpnēm un kliedza lejā:

– Turies! Palīdziet,” viņš vērsās pie mums.

Kopā pavilkām kāpnes augšā.

Kad Pirans beidzot bija drošībā, es pirmo reizi brīvi ieelpoju, bet tad atcerējos:

– Gun un Mac!

Man nebija ne spēka, ne ideju, kā puišus glābt, un no nepārvaramā izmisuma gribējās raudāt, bet nevarēju ļaut sev izrādīt vājumu.

– Mums jāatrod laiva.

Mēģināju atcerēties, vai kaut kur pilī esmu redzējis laivu, bet nesekmīgi. Un tie, kas stāvēja uz upes, droši vien tagad ir salauzti.

– Var piesiet mazu plostiņu. "Es par to parūpēšos," Nazis ieteica, apstājoties man blakus.

– Tā ir patiesība? Vai tu spēj?

Man tas bija kaut kas līdzīgs augstākai maģijai, tāpēc es pat nedomāju par šo iespēju.

– Jā. Es to iemācījos kā zēns.

– Bet kur var dabūt piemērotus baļķus?

Nazis ar roku norādīja uz vietu, kur nesen no kalna stāvi veda ceļš uz jūru, bet tagad bija izveidojies kaut kas līdzīgs jaunai krasta līnijai.

"Tur ir izskalots daudz lietu." Esmu pārliecināts, ka atradīšu kaut ko piemērotu, bet man vajadzēs…” viņš nozīmīgi apstājās. – Vismaz nazi.

Cik "gludi"! Pirmā doma bija nosūtīt viņu ellē.

– Vai nav daudz brīvību? Protams, es esmu jums pateicīgs par jūsu palīdzību, taču arī jums nevajadzētu no manis padarīt muļķi.

Es mēģināju vēsi pasmaidīt, bet kaut kas man teica, ka tas iznāca diezgan nožēlojami. Slapjš un sasalis, tagad es nevarēju neko darīt, lai viņam iebilstu. Vakar viņu sita un sasēja, bet tagad izskatījās vesels kā zirgs. Pat bez ieroča Nazis radīja nopietnus draudus, un vēl jo vairāk ar to.

Bet es nevarēju aptīt galvu ap kaut ko citu. Nekas viņam netraucēja vienkārši aizbēgt, tiklīdz Roza viņu atbrīvoja no pagaidu kameras. Kā arī mūs visus nogalināja atriebībā – pilī bija pietiekami daudz ieroču, arī bez zobeniem, kurus apdomīgi savācu un aiznesu uz bruņojumu zem pils.

Kāds iemesls tādam kā viņš ir, lai mūs glābtu?

Loģiskākais būtu izskriet pilij, nozagt vērtīgākās lietas un aizmukt, un tad atvest draugus laupīt vai atriebties.

"No tavas sejas redzu, ka tu par mani ļoti domā," viņš apmierināti pasmaidīja.

Laupītāja roka trīcēja, it kā viņš gribētu man pieskarties, bet savaldījās.

– Pa labi. Es domāju par to, kādas nepatikšanas no tevis sagaidīt,” es nemeloju.

– Nu, pagaidām es tev palīdzu, vai ne?

– Tieši tā, bet kāda būs palīdzības cena? Tu neesi nesavtīgs, vai ne?

"Man vienmēr ir patikušas gudras sievietes," nekaunīgais vīrietis žilbinoši pasmaidīja.

Sapratu, ka dārgais laiks iet uz beigām un vajag glābt puišus, bet mana intuīcija kliedza, ka tādas lietas jārunā krastā. Ar solījumiem šeit kaut kas nav kārtībā. Un man spītīgi šķiet, ka mums nevajadzētu tos vienkārši izmest šajā pasaulē.

Turklāt pārējie ne tikai skatījās uz mums, bet arī klausījās, nedaudz pavēruši muti un aizturējuši elpu. Bet es negribēju, lai Nazis visu priekšā pateiktu kaut ko tādu, kas varētu slikti atspoguļot manu reputāciju. Un viņš varēja izpļāpāt jebko, es par to pat nešaubījos. Man vajadzēja brīvību kaulēties. Apgriežoties, es devu zīmi pārējiem, lai mums nesekotu, un pagāju dažus soļus uz sāniem, man sekoja laupītājs.

"Tad nevilcinieties un pasakiet man tieši, ko vēlaties saņemt?" "Ko darīt, ja izrādīsies, ka jūsu cena nav pieņemama," es paskatījos viņam tieši acīs.

– Labi. Mana pirmā vēlēšanās ir pamata ērtības. Vēlos atsevišķas telpas, iespēju nomazgāties un pārģērbties. Lai varētu brīvi pārvietoties pa pils teritoriju,” pamanījis, kā es saraucu pieri, viņš steidzās piebilst: “Līdzvērtīgi ļaudīm.” Man nav vajadzīgi Dortholas noslēpumi. Man nav nepieciešama piekļuve valsts kasei vai citām vietām.

Pilnīga augstsirdība! Es gandrīz izplūdu smieklos no sašutuma.

"Dīvaini…"

– Kas tur dīvains? Es ienīstu būt ieslēgtam. Jūtos kā nomedīts dzīvnieks.

Viņa acis dzirkstīja tik ļoti, ka man šķita, ka es redzu sev priekšā lielu plēsēju. Spēcīgs un viltīgs, ar kuru sāku bīstamu spēli. Viņš tikai izliekas padevīgs, bet izmanto mirkli un nokož man galvu.

– ES tev neuzticos.

– ES arī. Bet tieši jums ir vajadzīga mana palīdzība," atcirta laupītājs.

Diemžēl viņam bija taisnība. Pagriežoties, es paskatījos uz šausmīgu pērkona negaisa fronti, kas nāca no jūras, un pretējā pusē Pūķis un Ēna apmetās zemes malā, krāsojot debesis koši oranžas. Sonic teica, ka pēc saulrieta nāks jauns vilnis…

– Labi. Bet bez atpūtas. Istaba ir kopējā stāvā, mazgāsi turpat, kur pārējās. Viņi paņems jūsu lietas. Ēdiens… Tu strādāsi tāpat kā visi, lai to iegūtu. Šajā ziņā mums neklājas tik labi. Un nevajag uzmākties meitenēm, es saprotu!

– Man der. Vienkārši sakiet savām sievietēm, lai viņas pašas neturas pie manis. Ja es kādu atrodu savā gultā, tā esmu pati vainīga, ”viņš vīlīgi pasmīnēja. "Lai viņa vēlāk nekliedz, ka viņa to nesa."

– Kādas muļķības! Tu glaimo sev!

– Varbūt es glaimoju. Bet tu nenoliegsi, ka es…

– Jā jā! Pats burvīgākais un pievilcīgākais, un visi tev lec virsū kā grābeklis! Kāda ir tava otrā vēlēšanās? – Es pārtraucu viņa lielīšanos.

Laupītāja acis kļuva pavisam eļļainas, viņš paspēra soli tuvāk un noņēma no manas sejas noklīdušu matu šķipsnu.

Šoreiz es neizturēju un atkāpos.

– Pat nedomā! – viņa norūca, nolemdama, ka nekaunīgais vīrietis dod mājienu par tuvību.

"Mana otrā vēlēšanās ir, lai jūs mani neizdzītu no pils, kamēr es nenolēmu doties prom," kaut kā nemanāmi Nazis kļuva ļoti nopietns. Viss rotaļīgums bija pazudis no viņa izskata, un tagad es jutos patiesi neomulīgi.

– Kāpēc tev tas bija vajadzīgs? Kāds tam ir iemesls?

– Padomā pats, kur man iet? – Viņš ar roku žestikulēja pa telpu. – Dorthola ir drošākā vieta pasaulē! Un šī ir vieta, kur es vēlos būt.

* setrions ir lokāls attāluma mērs. Apmēram 100 kilometri. Līna par to zina pēc izlasītajām grāmatām.

4. nodaļa. Ienaidnieki vai sabiedrotie?

Reginhards Berlians, pūķu kungs Drakendorta.

Drakendort Reach, Dragon Peak, kaut kur ceļā uz pili

Trakā skrējiena pāri ledājiem lika man asinīm vārīties, un es noņēmu apkures loku, lai netērētu savu burvību. Es nezinu, kāpēc es tik ļoti steidzos, bet mana intuīcija man teica, ka man vajadzētu pēc iespējas ātrāk nolaisties. Bija jāsteidzas glābt savu Reach un tā iemītniekus. Bez pūķa un gandrīz nekādas maģijas es diez vai varu apturēt jūru, un tomēr!

Es esmu dralords. Šī ir mana zeme un mana atbildība.

Man ir arī senču zobens. Uzbrucējs ir kaut kur pilī, un viņš man palīdzēs.

"Reg, kā tev iet?" – manā galvā no debesīm dārdēja pūķa balss.

No pārsteiguma es triecu savus dimanta nagus garām dzegai, un, gandrīz pietrūkstot, pēdējā brīdī paspēju tos ienirt ledū. Izmisīgi saritinājis kājas, viņam kaut kā izdevās nostiprināties stāvajā nogāzē. Viņš satvēra sevi drošāk un uzmanīgi pagriezās pret bezdibeni aiz muguras. Lejā vīlušies spožajā saulē pazibēja asi ledus gabali. Viņi izskatījās kā izsalkuši dzīvnieki, kas gaida savu laupījumu. Es lēni izelpoju un piecēlos, pievelkot ķermeni uz dzegas.

– Reginhard, atbildi!

“Ber, nebļauj tā! "Es tevi lieliski dzirdu," es garīgi nomurminu, skatoties apkārt, meklējot jaunu piemērotu nolaišanās punktu.

“Es vienkārši uztraucos. Es nepaspēju tev uzreiz uzkliegt,” pūķis aizvainots nomurmināja.

“Es esmu dzīvs un vesels, bet esmu nedaudz aizņemts. "Es eju lejā," es atkal uzlēcu, lidojot pāri bezdibenim pretējā virzienā. Šoreiz starpgadījumu nebija, un es turpināju sarunu: "Vairs nevajag kliegt, Bēr, pretējā gadījumā es gandrīz avarēju no tavas kliegšanas."

"Atvainojiet! – pūķis atkal norūca, liekot man sarauties un aizvērt acis, un tad čukstus piebilda: "Ak, es tā vairs nedarīšu!" Kā tev iet?"

"Ber, notiek kaut kas slikts. Vēl nenovērsiet mani, es pats tev piezvanīšu. Kad pienāks īstais brīdis parunāt, mēs noteikti parunāsim.”

"LABI LABI! Pastāsti man, kā tev iet ar maģiju?

"Nav tik slikti, kā sākumā domāju, bet man būs nepieciešams pamatīgs atspirdzinājums, kad atgriezīšos pilī."

"Es saprotu. Esiet uzmanīgi, neuzņemieties nevajadzīgu risku."

"Jā, mammu!" – Es nevarēju pretoties un sarkastiski pārlēcu uz nākamo dzega.

Bērs neatbildēja, un es turpināju nokāpšanu, ko parasts cilvēks nebūtu varējis izdarīt. Es pārvarēju ledus sienas, kas žilbinoši mirdzēja saulē. Viņš lēca pāri bezdibena plaisām un spraugām, kuras, šķiet, varēja pārvarēt tikai ar spārniem. Atklāti sakot, es sāku izbaudīt nāvējošos lēcienus, aukstumu, kas sakoda manu kailo ādu, un muskuļus, kas sāpēja no noguruma.

Sakrāvē mani, labāk šādi avarēt svaigā gaisā, nekā nomirt, sēžot alā!

Bet es neplānoju avarēt, es vienkārši pieņēmu šo iespēju.

Pirms viss sākās, man izdevās pārvarēt Dragon Peak ledus cepuri. Tālāk lejā bija stāva taciņa, pa kuru varēja pārvietoties tikai kazas un harsi. Uzkāpusi uz vairāk vai mazāk maigas dzegas, es apsēdos un atspiedu muguru pret akmens sienu. Lai arī kā es izbaudīju savu uzdrīkstēšanos, nogurums lika par sevi manīt. Manas rokas un kājas nedaudz trīcēja no noguruma.

Nagi jau grasījās pazust, un labi, ka tas nenotika, kamēr es lēkāju pāri plaisām, rievodama dziļas svītras ledū. Viņš tos izkliedēja un, kustinot sāpošos pirkstus, atzīmēja, ka ir ievainots un asiņo. Nobrāzumiem un skrāpējumiem nepievērsu uzmanību, bet tagad visi zilumi un traumas par sevi atgādināja uzreiz, mana reibinošā steiga nebija veltīga. Bet bez pūķa ķermenis pats no sevis nesadziedētu, tāpēc nācās pielietot reģenerācijas burvestību un ieturēt pauzi. Un tieši tad, kad grasījos doties tālāk, kalni satricināja no spēcīga trieciena.

Man nevajadzēja redzēt, es jau zināju, ka šī jūra ir skārusi krastu. Izskatās, ka kavēju…

"Berlian, ja…" Es gribēju visu izstāstīt pūķim, vainot Drakendortu kavēšanā un nāvē, bet es pārtraucu sevi teikuma vidū.

Tā nebija pūķa vaina. Draklords, es esmu šeit. Es pieņemu lēmumus un tikai es esmu atbildīgs par Limitu.

"Reg, kas tas bija?" – pūķis uzreiz atbildēja.

"Jūra," es īsi atbildēju.

“Reg, es uztraucos! – Es fiziski jutu, kā pūķis riņķo ap alu, iznīcinot stalagmītus un ar asti izsitot no sienām dimanta skaidas. – Kas notiek ārā?

"Nekas labs!

"Reg!"

"Es pats to neredzu, godīgi sakot… Pagaidiet!"

Patiešām, es atrados Dragon Peak rietumu nogāzē un neredzēju ne pili, ne jūru. Bet es jutu, ka Lindarai, manai Ēnai, draud briesmas!

Maģiskās ķēdes, kas mūs saistīja, tik ļoti savilkās, ka es tās jutu. Tajā pašā laikā es jutu tādu bezcerību, ka gribējās gaudot. Nemanot, ko daru, nometos uz viena ceļgala un, nolobījusi ādu, ieraku pirkstus akmeņainajā augsnē.

– Pūķa ciltstēvs un viņa ēna, palīdziet, es uzburu! – visu burvību, kas manī kvēloja, virzīju zemē, cenšoties pamodināt Sasnieguma dvēseli.

Es nezināju, kā vēl es varētu viņai palīdzēt…

Zeme, kā izsalcis mazulis, atņēma man spēkus. Pat gribēdams nevarēju izvilkt pirkstus, it kā no tiem būtu izdīgušas saknes. Jau zaudējot samaņu, es sajutu kaut ko līdzīgu pateicīgai atbildei. Un no ķēdēm vairs nebija izmisuma, bet gan atvieglojuma. Nekas vēl nebija beidzies, bet es izdarīju visu, uz ko tagad spēju, un tad zeme mani atlaida. Zaudējis atbalstu, es sāku sabrukt un iekritu melnumā.

Es nezinu, cik ilgi es nogulēju bezsamaņā, bet es pamodos no auksta asmens pieskāriena manai rīklei…

Vasilina Blizzard, Pūķa ēna.

Drakendort Reach, Dortholas pils

Nonākusi pilī, viņa ļāva Aisanai aizvest viņu uz saviem kambariem. Kamēr es, zobiem klabēdams, novilku slapjās drēbes un ietinos sausā dvielī, viņa piepildīja vannu ar karstu ūdeni.

– Asija, kāpēc jūras ūdens ir tik auksts? Ir vasara!

"Mūsu jūra nekad nav silta, izņemot seklākos ūdeņos." Viņi saka, ka Solijarā tas ir kā svaigs piens visu gadu, un straume no ziemeļiem no Kirfarongas krastiem atnes mums ledu. Gatavs. Ej un sasildies,” Asija man palīdzēja kāpt augšā.

– Tas ir skaidrs.

"Es tagad atnesīšu buljonu," Aisana aizgāja, aizverot aiz sevis vannas istabas durvis.

Kāda ironija! Ārpus mūriem ir dabas stihija, un man pils tornī ir karsts ūdens, es nodomāju, ar svētlaimes vaidu ienirstot karstajā ūdenī ar spēcīgu aromātisku putu vāciņu. Smaržoja nedaudz asi – pēc zālītēm, bet dvēsele uzreiz kļuva daudz mierīgāka. Manī bija spēcīga pārliecība, ka pils pagaidām ir droša. Es nezinu, kāpēc, bet es noteikti to zināju. Šī pasaule nevar tik ātri sabrukt. Ne tagad. Man vēl jāatgriežas pie meitas.

– Līna, es atnesu novārījumu ar dzīvo ēsmu un medu. Dzer, lai slimība nepielīp,” Aisana atgriezās un pasniedza man kūpošo krūzīti, ietītu tīrā lupatā, lai neapdegtu.

"Paldies," es nomurmināju, tik tikko kustinot mēli.

Saticis viņas līdzjūtīgo skatienu, sajutu sirdsapziņas sāpes. Kā viņi te paliks? Līdz nāvei?

Mana dvēsele jutās slikti. Es nevaru atstāt cilvēkus tā. Tomēr es vēl neesmu izdomājis, kā atgriezties, tāpēc pagaidām esam vienā laivā.

– Asija, kā klājas tavam brālim un Piranam? Būtu jauki arī viņus sasildīt…

– Meitenes ir aizņemtas. Pirts viņiem jau bija apsildīta.

– Vannu?! Vai es dzirdēju pareizi? Vai pilī ir pirts?

Neko līdzīgu neatcerējos, bet varbūt neapgāju visas teritorijas ēkās.

"Nu jā, kalpiem kaut kur bija jānomazgājas," viņa pasmaidīja.

Patiešām, maz ticams, ka telpa, kuru es nosaucu par veļu, bija piemērota personīgajai higiēnai, kad tā bija pilna ar cilvēkiem.

– Tas ir labi. Parādi to man vēlāk,” es aizsedzu muti, apslāpēdama žāvas.

Karstais ūdens un buljons mani pilnībā lika noģībt. To pamanījusi, Aisana izņēma no manām rokām krūzi un zem galvas nolika salocītu dvieli.

– Ļaujiet man palīdzēt nomazgāties un nolikt gulēt?

To iedomājoties, es ļoti samulsu. Varbūt tā ir vietējā aristokrātijas paraža, bet man mazgāšana ir pārāk intīms process, lai tajā aicinātu nepiederošus cilvēkus.

– Nevajag, paldies. Labāk padomājiet par kaut ko uzmundrinošu mani.

– Par ko? – Asja bija pārsteigta.

"Es gribu gulēt un esmu noguris, bet man joprojām ir ko darīt," es atkal žāvājos, aizsedzot seju ar plaukstām.

– Kādas tur vēl lietas! Tev vajag mazliet pagulēt! – mans draugs bija sašutis.

"Es noteikti izgulēšos, bet vēlāk." Ja nāks cilvēki no ciema, man būs jāiziet pie viņiem un jāorganizē naktsmītne. Starp citu, vai viņi vēl nav šeit? – Satvēru sevi, un pār bortu izšļakstījās ūdens.

"Nanka atgriezās un teica, ka priekšnieks visus aizvedis uz kalniem un kā tas viss sākās." Ganībās ir ganu un medību namiņi.

– Kā iet ciematā? Vai ūdens viņu sasniedza pa upi? – Biju nobažījies, ka jūra pa upi pavirzījusies tālāk, bet precīzu ciemata atrašanās vietu nezināju.

– Nē, upe griežas uz dienvidiem, ieleja tika appludināta, daļa ražas tika iznīcināta, bet ūdens nesasniedza paugurus.

Es atspiedos uz vannas sāniem un aizvēru acis.

– Labi. Bet šonakt nāks cits vilnis. Kā būs?.. Ja ciema ļaudis pazaudēs mājokli, lai iet uz pili. "Mēs kaut kā tiksim kopā," es nolēmu.

– Labi, es pateikšu Risankai. Lina, es atvedu šurp vienas zāles, ja pievienosi ūdenim, tās noteikti nesaslims un muskuļi nesāpēs, bet nedaudz smelsies. Vai var? Asija parādīja nelielu paku.

"Izsitumi," es piekrītoši pamirkšķinu. "Viss, lai nekristu."

Mirdzošs pulveris un mazi ziedi iegāja ūdenī, es sajutu kaut ko līdzīgu lavandai, un es jutos vēl miegaināks.

– Asja, atnes zāli, lai mani uzmundrinātu, pirms noģībšu. Un nestrīdies!

Man šodien vajadzēja pārbaudīt zobena stāvokli un drakloda istabu, es negribēju to atlikt ilgāk.

"Labi," Aisana atbildēja ar vāji slēptu nepatiku. "Bet tad es jums palīdzēšu izmazgāt matus un saģērbties," viņa uzstāja.

– Labi, lai tā būtu. Un arī uzziniet, vai Nazis ir atgriezies. Es uztraucos par Maku un Ganu.

"Es noteikti uzzināšu," Asija apstājās pie sliekšņa. – Līna, vai tu viņam tici?

Es pakratīju galvu.

– Nē, bet kāda man bija izvēle?

Asija piekrītoši pamāja ar galvu un aizgāja, sakot:

– Es būšu atpakaļ drīz!

Nespēdama cīnīties ar miegainību, es aizvēru plakstiņus un sāku domāt, bet manas domas plūda kūtri, un mans ķermenis prasīja žēlastību.

Man kaut kas jādara, lai glābtu Drakendortu, bet kas? Man nav vajadzīgās maģijas… Atbilde bija vienkāršāka par tvaicētu rāceņu, taču visa maģija ir dralorda kompetencē. Vai Reginhards Berliāns nav atbildīgs par to, lai limits paliktu aizsargāts? Atliek tikai tas, ka man viņš kaut kā jāizrauj no alas, kam nav ne kāpēju prasmju, ne ekipējuma. Nezinot ceļu augšup un nezinot, kā pareizi uzvesties kalnos.

Tiešām kādas muļķības!

Kaut kas man teica, ka mums nebūs vieglāk vienoties, kā izpildīt visu iepriekš minēto.

Centos atcerēties portreta vīrieša seju, bet manu acu priekšā neatlaidīgi parādījās kaila mežoņa tēls no alas. Neapšaubāmi skaista, bet biedējoša ar savu spiedienu un apsūdzībām…

Ko viņš man toreiz teica?

"Vai tu uzdrošinies mani pavēlēt, nodevējs?!"

Nodevējs. Kāpēc viņš mani tā sauca?

"Linnij, Linij," teiktais izsmēla pārmetumus un rūgtumu.

Ja Reginhards Berliāns mani sajauca ar to pašu Lindaru – savu īsto Ēnu, vai tas nozīmē, ka viņa kaut ko izdarīja? Varbūt tieši tāpēc viņš tika ieslēgts alā?

Secinājums šķita loģisks, it īpaši tagad, kad Aisana man pastāstīja par izspiegoto skūpstu ar padomnieku Tapredelu. Diemžēl viņa maz redzēja, lai spriestu, kā viss patiesībā ir. Vai viņa palīdzēja savam mīļotajam, vai arī viņa tika pievilta kaut ko darīt? Vajadzētu sīkāk noskaidrot, kas tad notika, bet neviens, izņemot varbūt…

Man bija viena ideja, taču man vajadzēja Sonicu.

Kā pieņemts izvēlēties Ēnu?

Sanāca tā: meitene dzīvo sev, tiek galā ar savu dzīvi, nevienam netraucē, un pēkšņi kāds vīrietis, pat valdnieks, izvēlas viņu par savu Ēnu. No vienas puses – gods un cieņa, tāds amats tiesā… Vai ne. Ēna, tā nav īsti pozīcija, vai ne? Bet tas pat nav tā, ka viņa ir līgava, cik es saprotu. Konkubīne? Šeit grūti spriest, manā rīcībā ir tikai leģenda, bet mēs, mūsdienu cilvēki, zinām, ka leģendas bieži vien ir tālu no realitātes.

Kas notiek, ja meitene nevēlas kļūt par ēnu? Vai viņš var atteikties?

Es neesmu redzējis nevienu pieminējumu par šo.

Teiksim, meitene dzīvo savu dzīvi, kurai viņai ir plāni. Varbūt viņu jau ir bildinājis labs puisis, ar kuru viņa ir līdz galam iemīlējusies. Varbūt pat noteica kāzu datumu… Un pēkšņi viss krasi mainās! Parādās draklords, ieceļ viņu par ēnu un aizved no tēva mājas uz savu pili. Tieši tā! Viņa vairs nevar piederēt nevienam vīrietim. Un šim seksuāli nobriedušajam dralordam droši vien jau ir ja ne aizraušanās, tad mīļāko pulks. Pat ja viņa ir vienīgā, maz ticams, ka viņa būs apmierināta ar savu jauno konkurenti. Vai topošā Ēna ir gatava šādam liktenim?

Varbūt arī Lindara nevēlējās, lai viņu paņem Reginhards Berliāns. Varbūt padomnieks apsolīja viņu atbrīvot no nepatikušā Pūķa vai pat atriebties viņam par piedzīvoto?

Leģenda vēsta, ka visi bija laimīgi, bet secinājums bija tāds, ka pašu meiteņu viedokli neviens nekad nav vaicājis. Un kā tad dzīvot? Kā samierināties ar savu situāciju? Nē, tas bija piemērots daudziem cilvēkiem, tomēr Pūķa ēnas statuss deva daudzas privilēģijas. Mūsu pasaulē ir arī daudz praktisku dāmu, neatkarīgi no vecuma, kuras izvēlējušās bagātību, bet ne visas ir tādas?

Interesanti, vai Reginhards un Lindara bija tuvi?

Es atcerējos, kā dralords ar acīm aprija manu kailo ķermeni. Pēkšņi fantāzija atspēlējās, reaģējot ar viskozu satraukumu vēdera lejasdaļā. Nopūšoties, es jau grasījos pieskarties savām saspringtajām krūtīm, kad pēkšņi kāds pieskārās maniem matiem, izsmidzinot vietējo augu šampūnu.

– Asija! – es bailīgi uzšļācu ūdeni uz grīdas.

Izrādās, Aisana ir atgriezusies, bet es biju tā iegrimis domās, ka pat nepamanīju!

– Ššš! – draugs atbildēja, acīmredzot negribēdams mani apgrūtināt, un sāka ziepēt manu matu galvu, kas kaut kā nemanāmi izauga gandrīz līdz viduklim.

Atslābinoties, es atkal aizvēru acis un uzticējos viņas rokām.

Un tomēr tādā gadījumā būtu jāizdomā kaut kāds paziņojums, piemēram, vēja zvani vai sliktākajā gadījumā zvans… Un kambaru durvis vajadzētu salabot. Guļamistaba ir aizslēgta, bet patīkami, ka ir vēl viens priekšpostenis, it īpaši tagad, kad pilī ir tik daudz cilvēku…

– Asija? – viņa miegaini sauca, izbaudot masējošās kustības. – Vai jūs domājat, ka šis Nazis var salabot durvis?

"Šis nazis var izdarīt daudzas lietas," viņi man atbildēja naža balsī!

Es pārsteigumā pielecu augšā, bet uzreiz atkal ieniru zem ūdens, gandrīz līdz degunam.

"Tev nav jābaidās no manis, Lina," nekaunīgais vīrs pasmīnēja. "Labāk apsēdies tāpat kā iepriekš, es vēl neesmu pabeidzis tavus matus."

Tikai tagad es sapratu, ka Asijas rokas sākotnēji man šķita pārāk lielas. Saņēmusi drosmi, viņa piecēlās taisnāk sēdus, pārliecinoties, ka putas pārklāj stratēģiski svarīgas vietas, un, nepagriezusies, jautāja:

– Ko tu te gribi? Pilnīgi…” Gandrīz teicu “apstulbusi” vai “sajukusi”, bet, laicīgi pieķērusi sevi, mēģināju pārslēgties uz “ledainu aristokrātisku”, kas man nez kāpēc šķita pareizi, komunicējot ar šo vīrieti. -…vai tu esi zaudējis savu kaunu? Un bailes? Un sirdsapziņa!

Ar acīm mēģināju atrast dvieli, bet tas karājās uz āķa tālu no manis. Zem galvas bija viens, bet tas bija mazs – neko tādu nevarēja nosegt.

"Jā, Lina. Galvenais, lai nemocīsies!” – viņa sev pavēlēja, bet viņas dvēselē brieda bailes.

Tagad es atcerējos, kā tas notiek, kad kāds tev kaut ko nodara pret tavu gribu… Un, godīgi sakot, neko labu no tāda kā Nazis negaidīju.

– Pazūdi! – viņa neatlaidīgi pavēlēja, cenšoties saglabāt dominējošo stāvokli.

"Es atnācu runāt, un vēl neesmu teicis, ko darīšu." Apjucis.

– Vēlāk!

"Tagad," mans bijušais gūsteknis uzspieda, kurts ar katru minūti pieauga arvien vairāk.

"Varbūt mums vajadzēs jūs piesiet un atkal ieslēgt," es devu mājienu par viņa neseno statusu.

– Interesants piedāvājums. "Es piekrītu, ja jūs piedāvājat savu guļamistabu kā vietu manam ieslodzījumam," šis nelietis gandrīz nomurmināja. "Ja nē, es baidos, ka šeit nav neviena, kas varētu izpildīt jūsu pasūtījumu."

Tik biezs mājiens manī radīja sašutumu! Vēl viens, kurš domā, ka ir neuzvarams? Un neatvairāma! Un seja neplaisās?!

Es biju garīgi sašutis un skaļi teicu:

"Vai jūs nedomājat, ka nevarat tā uzvesties?" Tu jau dabūji to, ko neesi pelnījis. Istaba, tīras drēbes, ēdiens. Nav nepieciešams kļūt vēl nekaunīgākam.

– Es vienmēr tiecos pēc vairāk. Tāda ir mana daba,” atklāti izklaidēdamies, Naifs apstaigāja vannas istabu un stāvēja tā, lai es varētu viņu redzēt.

Viņš nomazgājās, uzvilka tīru, vienkāršu kreklu un tīri noskujās. Blondie mati tieši zem pleciem bija glīti izķemmēti un nedaudz viļņoti. Kopumā, ja ignorējam visus aizmugures stāstus, kas mūs saistīja, vīrietis izskatījās iespaidīgi un interesants. Droši vien citos apstākļos es būtu varējis viņam dot iespēju…

"Es nekļūšu par tavu saimnieci, pat nesapņo par to, Ber Čatolij," es atcerējos viņa uzvārdu.

– Mēs esam līdzvērtīgi statusā, Lina. Vienkārši sauc mani par Eirenu. Tas nav mans īstais vārds, bet esmu pie tā pieradis. Es zvēru, ka mani sasniegumi jūs neaizvainos.

5. nodaļa. Uzticība ir vērtība, tā nav uz ceļa

Es sašutusi skatījos uz nekaunīgo vīrieti.

Oho! Tā viņš runāja! Bet mēs arī neesam tam izgriezti.

"Pat ja jūs nemelojat, jums nav izredžu." "Tu neesi pūķis," viņa pieklājīgi pasmaidīja.

– Ja tas ir pūķis? – Viņš pieslīdēja tuvāk un apsēdās uz vannas istabas malas.

Roka, it kā nejauši, pieskārās putām blakus manam ceļgalam un sāka spēlēt. No vīrieša izstaroja kaut kāds nereāls magnētisms, ko es iepriekš nebiju pamanījusi.

Vai vienkārša mazgāšana tiešām tik ļoti pārveido lietas? Ir forši būt vīrietim – viņš nomazgājās, un jau ir izskatīgs, tādus, kādus pasaule vēl nav redzējusi. Es gandrīz iesmējos, bet tad sarauju uzacis un bargi teicu:

– Nav svarīgi. Es esmu cita pūķa ēna.

Mana sirds sitās kā trauksmes zvans ausīs, es nesapratu, kas ar mani notiek, bet es noteikti zināju, ka man vienkārši ir jāuzvar šī varoņu cīņa.

Nazis skatījās uz mani.

"Tu neesi nevainīgs," viņš izteica negaidītu argumentu.

Nu jā, ko tad?! Kā mana seksuālā dzīve uz tevi attiecas?!

"Vai jūs gribat teikt, ka tas ir iemesls, kāpēc man vajadzētu jūs pavadīt līdz savai gultai?" – pacēla vienu uzaci.

Sanāca lieliski, ne velti trenējos pie spoguļa.

“Gribu teikt, ka Lindara pie Reginharda Berliāna ieradās nevainīga, bet pārāk jauna. Viņam nebija laika viņai pieskarties. Tas nozīmē, ka vai nu tu tomēr neesi Lindara, vai… Kāds cits tevi pavadīja miesīgo baudu pasaulē,” Nazis atspoguļoja manu kustību ar uzaci.

No šādām sarunām un vīrieša klātbūtnes tuvumā man jau vārījās asinis. Pieķēru sevi atveram muti un alkatīgi nopētam stalto Naža figūru, nopietni domājot, vai visu sūtīt ellē un… Manā mūžā sen nav bijis vīrieša, un pat te esmu esmu šeit vairāk nekā mēnesi, bet nekad agrāk ar mani nekas tāds nav noticis, izņemot to laiku alā pēc skūpsta ar Regu.

Šķita, ka šī atmiņa kliedēja apsēstību. Es atkal redzēju sev priekšā neticami uzbūvētu vīrieti, bet es nejutu neko, kas varētu mesties viņam uz kakla.

Muļķības! Es vienmēr aizmirstu par maģiju! Viņam droši vien piemīt kaut kāda superspēja. Labi, ka laikus atradu pretestību.

"Reg-Reg-Reg…" viņa atkārtoja, prātā iztēlodama attēlu no portreta, un plēsīgi pasmaidīja.

"Es nezinu, ko jūs plānojat, bet tas nedarbosies ar mani." Ej ārā, Eirēna! Vai kā tevi sauc…

– Tas neizdevās. Pat nedaudz, žēl,” viņš smaidot nopūtās, apstiprinot manu minējumu. – Labi, es par to pat priecājos. Mums ir visas iespējas glābt Drakendortu, bet vispirms…

Tajā brīdī Aisana atgriezās. Neļaujot viņam pabeigt, viņa paķēra kaut kādu lupatu un kā nikna metās pie laupītāja:

– Paskaties, kāds bezkaunīgs puisis! Ar rasu tev nepietiek, vai ne? Njere Line nolēma apmānīt galvu?! – Viņa sāka tiesāt Nazi par visu. – Nyera Lina, vai viņš tevi aizvainoja? – viņa pār plecu jautāja.

– Nē. Mēs tikai runājām.

"Par ko tu, necilvēks, varētu runāt ar Nyeru?" Projām! Vācies prom no šejienes! – Asija izdzina laupītāju no vannas istabas.

Viņš nevēlējās tikt izmests un būtu varējis viegli stāties pretī meitenei, taču nez kāpēc viņš labprātāk steidzās pa vannas istabu, tā ka es jutos kā Ziemassvētku eglīte. Izcēlās formāla kņada, kas uzreiz apturēja pērkonu. Tas bija tik spēcīgs, ka mēs ar Asiju pārsteigti kliedzām, un Nazis samazināja ātrumu un ievilka galvu viņa plecos. Likās, ka mans tornis ir sadalījies.

Zibens zibens apgaismoja logu, un Asija atkal kliedza.

– Nyera, kas notiek? – viņa trīcošā balsī jautāja.

Mani arī ieinteresēja, un es skatījos uz Nazi. Viņš ir vietējais un, šķiet, daudz zina.

"Ko paredzēja ziedu pūķis," laupītājs sarauca pieri.

– Asija, dvielis un halāts. Eiren, nāc ārā!

Šoreiz Nazis paklausīja. Kad durvis aiz viņa aizvērās, es izmisīgi sāku skalot matus, sūdzoties, ka tie ir tik gari. Ietinusies halātā un aptinusi dvieli ap galvu, viņa vaimanājošas Asijas pavadībā izskrēja guļamistabā. Eirens stāvēja pie loga, salicis rokas uz krūtīm, un skatījās tālumā. Es piegāju un nostājos viņam blakus, mēģinot saprast, uz ko viņš skatās.

Vēl viens zibens uzliesmojums apgaismoja jūras plašumus, un es redzēju tumsas sienu uz melno debesu fona, kas tuvojās krastam. Bailes pārņēma manas zarnas, un es pat nekustējos, kad sākās pērkons.

Dievs, es ceru, ka tas nesasniegs pili? Tas nenāks?

Nobijusies Aisana aizsedza ausis un šņukstēja:

– Es iešu uzkopt vannas istabu. Neuzdrošinies būt kauslis! – Viņa necienīgi parādīja savu dūri Nazim un ātri atkāpās.

"Tikai Reginhards Berlians var to apturēt," Eirens bija pirmais, kurš pārtrauca klusumu.

Es jautājoši skatījos uz viņu, gaidot, kad viņš turpinās. Viņš jau teica daudz interesantu lietu. Tagad uzskatu, ka viņš nav vienkāršs vergu tirgotājs, pārāk atšķiras no pārējiem.

– Vai tu zini, kur viņš ir?

"Jā," mans sarunu biedrs pamāja. "Un es arī zinu, ka jūs esat īsta pūķa ēna, lai gan ne Lindara, kuru Reg izvēlējās."

– Kas? – Pārsteigta par šādu izteikumu, es lūkojos viņā. – Bet kur?..

"Es zināju, ka Lindara un man ir plāni attiecībā uz viņu, bet tad parādījās Reginhards Berliāns un visu sabojāja!"

Naža apziņa mani nobiedēja. Viņš ļoti mainījās, šķita, ka kļuva aukstāks, un no viņa runas pazuda pat ierastā neprātība. Bet tas nav tik vienkārši!

– Un… Ko tagad? – jautāju, spriežot, vai piekrist vai uzstāt, ka esmu Lindara, bet vienkārši mainījusies.

Kaut kas man teica, ka melot ir bezjēdzīgi.

"Es nezinu, no kurienes jūs nācāt, bet jūs esat svešinieks, lai gan jūs esat ļoti līdzīgi." ES to jūtu. Bet es redzēju arī ķēdes, kas tevi pieķēdēja pie viņa… Hmm. Tas ir ļoti dīvaini.

Viņš skatījās man acīs un kādu brīdi mani nopētīja. Man bija vajadzīgas zināmas pūles, lai nenoskatītos prom. Viņš saprata, ka esmu svešinieks! Viņš redz dažas ķēdes!

– Tomēr tam nav nozīmes. Galvenais, ka Drakendorts tevi atpazina un palīdzēja. Tagad jums ir jādara savs pakalpojums un jāpalīdz šai zemei," tikmēr Nazis turpināja. "Esmu pārliecināts, ka ar to pietiks, lai atbrīvotu Berliānu." Es tev palīdzēšu nokļūt viņa alā.

Pārsteidzoši, man nebija jādzen Nazis prom ar rupjību. Izteicis savu neparasto priekšlikumu, viņš nekavējoties aizgāja, negaidot manu reakciju. Tiklīdz durvis aiz viņa aizvērās, es iegrimu gultā, jūtot, cik vājas ir manas kājas. Sarežģītā saruna mani noteikti izsmēla.

– Enerģijas vampīrs! – nolamājos pieskaņā.

Asya nekavējoties parādījās no vannas istabas.

"Nyera Lina, es to iztīrīju…" viņa ar ātru, neatlaidīgu skatienu paskatījās apkārt istabā un čukstus jautāja: "Vai esat aizgājuši?"

"Jā," es pamāju.

"Man nevajadzēja atstāt tevi vienu, man vajadzēja lūgt kādam palikt pie tevis," Līna paskatījās uz mani. "Vai esat pārliecināts, ka viņš neko sliktu neizdarīja, kamēr es devos prom?" Vēljoprojām tu…

– Nekas. Taču saruna izrādījās grūta. Nazis teica, ka viņš man palīdzēs glābt draklordu.

– Oho! Un viņš zina, kā to izdarīt?!

– Nē, bet viņš teica, ka palīdzēs aizvest mani uz alu.

Aisana kādu laiku klusēja.

– Līna, vai tu zini, kā atbrīvot dralordu?

– Godīgi? – ieskatījos sava jaunā drauga plaši atvērtajās acīs. – Man nav ne jausmas. Bet es ļoti ceru, ka dralords pats zina. Vai aizvedīsi mani uz kungu kambari?

Es negribēju tur iet viena, un tas mani nedaudz sarūgtināja. Agrāk pat tukša pils mani nebiedēja, bet tagad, līdz ar cilvēku ierašanos, šķita, ka tā vienlaikus kļuva bīstamāka. Paradokss…

– Noteikti! Ja nu šis aizdomīgais puisis seko, kas zina… – Asija sarauca pieri, it kā lasot manas domas.

Piekrītoši pamāju ar galvu, devos uz ģērbtuvi, lai saģērbtos. Pēc dažām minūtēm mēs abi gājām pa tumšu koridoru. Es nēsāju roku lāpu, ko biju laimējis no Aisanas, un viņa paņēma vēl vienu, ievietoja gredzenā pie sienas un aizdedzināja no tā, ko nesa rokās. Koridors uzreiz iedegās siltā gaismā, un mēs devāmies tālāk.

Es iepriekš izvairījos apmeklēt šo spārnu, kad uzzināju no Sonic, ka šeit dzīvo pils īpašnieks, bet tagad man šķita, ka man vajadzētu apskatīt arī šo vietu.

– Vai, jūsuprāt, tas nav bīstami? – Aisans atkal pārgāja uz oficiālo toni, uzmanīgi apskatīdamies apkārt.

Viņa pacēla lāpu augstāk, apgaismojot telpu.

"Es nezinu, bet man šķiet, ka šī vieta man nekaitēs." Tāpēc labāk pagaidiet šeit.

Daļēji es patiešām uztraucos par Asiju, daļēji es negribēju, lai viņa redzētu kaut ko nevajadzīgu.

– Apaļā deja…

Spēcīgs trieciens, kas satricināja sienas, neļāva viņai pabeigt. Čīkstot, mēs instinktīvi notupāmies, Asija gandrīz nometa lāpu, un es domāju par alternatīvu apgaismojuma avotu – ugunsdrošu.

–Līna, kas tas bija?

"Izskatās pēc kārtējā viļņa," es iztaisnojos un paskatījos apkārt, bet šajā koridorā nebija neviena loga. Izkraujusi uz grīdas atlikušās lāpas, viņa no paķertās somas izņēma sveci ar svečturi. – Paliec šeit. Kliedz, ja kas notiek,” Ase pavēlēja un sāka kāpt pa kāpnēm.

Drakloda kambaru durvis tika izgāztas, tāpat kā manējās. Iekšā bija pamestības smaka, un valdīja briesmīga gulta. Viss, ko varēja apgāzt, tika apgāzts, viss, ko varēja saplēst, tika saplēsts, viss, ko varēja salauzt, tika salauzts.

– Kas te notika? – es neizpratnē paskatījos apkārt, paceļot svečturi augstāk.

Stūrī pie kamīna atradās elegants svečturis ar vienu lauztu roku. Šeit visapkārt gulēja sveces. Izvēlējusies dažus salīdzinoši neskartus, viņa tos visus nolika uz kamīna un aizdedzināja. Kļuva gaišāks, bet es vienkārši satvēru galvu, skatoties uz saplēsto matraci viesistabas vidū, izķidātos spilvenus, skaistas, bet salauztās mēbeles. Pat grezni krēsli un atzveltnes krēsli tika sagriezti un salauzti. Pilī neko tādu nebiju redzējis.

"Jā, bezjēdzīgi šeit kaut ko meklēt pat dienas gaismā…" un tad man atausa: "Meklēšana, lūk, kas tas ir!"

Viņi noteikti kaut ko meklēja istabā, bet ko tieši? Vai tu to atradi?

Uzmanīgi soļojot, es šķērsoju dzīvojamo istabu un ieskatījos guļamistabā – tā bija tieši tā pati. Pat lielajai gultai, maza lidlauka lielumā, nebija slinkums to nojaukt, un tās atliekas tagad derēja tikai malkai. Cenšoties nepaklupt, devos uz loga pusi, bet uz grīdas pamanīju mazus portretus skolas fotogrāfijas lielumā. Un šeit ir naglas, uz kurām tie karājās, es atzīmēju, apgaismojot sienu.

Nolikusi sveci uz palodzes, viņa paņēma vienu portretu un iznesa to gaismā – tajā bija attēlots vīrietis, kurā varēja izsekot pils saimnieka vaibstiem. Tēvs? No otrās uz mani paskatījās skaista pieauguša sieviete ar šiku tiāru matos, un bez parakstiem. Māte? Es nezinu, kas tas ir, bet viņi ir jauks pāris.

Identiski kadri liecināja, ka portreti patiešām bija savienoti pārī. Viens bija salauzts, bet paši audekli brīnumainā kārtā nebija bojāti. Es pēkšņi sajutos nepatīkami un skumji. Es ienīstu barbarismu!

Es sapratu, ka nevaru viņus atstāt šeit guļam, tas kaut kā nebija cilvēcīgi.

Vairs nebija jēgas palikt izpostītajās kamerās, un es nolēmu lūgt meitenes rīt šeit sakopt. Pēc tik un tik “pamatīgiem meklējumiem” šeit noteikti nekas vērtīgs nebija palicis pāri, un izglābtajam draklordam būtu nepieciešama istaba.

Beidzot es atvēru logu un paskatījos ārā, bet neredzēju neko, izņemot piķa tumsu un lietus sienu. Nopūtusi sveces svečturā, nokāpu lejā pa kāpnēm.

– Nu, kas tur ir? – Asija mani sagaidīja, pieliecoties pie manis.

Meitene man likās nobijusies.

– Jā, es atradu portretus. Nezini, kas tas ir?

"Tātad, tēvs un māte Draklodra Berliana," bez šaubām atbildēja Asija.

–Vai tu viņus esi redzējis?

– Tikai vienu reizi agrā bērnībā.

"Es redzu," es tik tikko apspiedu žāvas. Šķiet, ka spēcinošā novārījuma iedarbība ir beigusies, un nogurums nokritis kā granīta plāksne. – Mums jāsalabo rāmji. Un iztīriet draloru. Tas ir murgs…

Es pamanīju, kā Asija piesardzīgi skatās gaiteņa tumsā, un es atkal nevarēju noturēt žāvas.

"Nyera, tev laiks iet gulēt," viņa satvēra mani aiz elkoņa un atvilka atpakaļ.

Es gribēju nodzēst lāpas, bet pārdomāju. Nekas nenotiktu, bet es negribēju atstāt tumsu aiz sevis. Pagriezušies uz kāpnēm, mēs, ne vārda nesakot, sākām skriet, pakausī sajūtot briesmoņus, kas aiz sevis slēpjas tumsā, gluži kā bērnībā.

Tikai tad, kad mēs ieslēdzāmies manā guļamistabā, es jautāju:

– Asja, ko tu tur redzēji?

"Nekas," mans draugs apmulsis atbildēja.

– Kāpēc mēs tā skrējām? – es paskatījos uz viņu.

– Nezinu. Varbūt es iztēlojos lietas… Vai arī es tikai iztēlojos lietas, joprojām bija bail vienam stāvēt…

Un tad es sapratu, ka atšķirībā no manis, pilsētnieces, kas pret māņticību izturas ar veselīgu skepsi, Asija ir citas pasaules bērns. Tāds, kur daudzi izdomājumi ir patiesi.

"Gulieties šeit, gulta ir liela, mēs varam iekļauties," es ierosināju. "Es iešu gulēt, un jūs varat doties vannā, bet nesaki nevienam."

– Tā ir patiesība?! – Aisana skatījās uz mani tā, it kā es viņai būtu piedāvājusi sēsties tronī.

"Tiešām," es izmisīgi novilku savas drēbes, tikai sapņojot par iespēju pēc iespējas ātrāk doties gulēt.

"…un ja šis nelietis nāks pie prāta, mēs kopā varam viņu atvairīt," Asjas balss mani sasniedza kā caur miglu.

Nomurminot kaut ko nesaprotamu atbildē, es ciešāk satvēru Nirfeat dunča rokturi zem spilvena un aizmigu.

Nākamajā rītā es tik tikko varēju piecelties no gultas. Muskuļi sāka saspiesties un sāpēt, it kā pēc smaga treniņa. Nē! Tas bija tā, it kā es mēģinātu uzstādīt olimpisko peldēšanas rekordu. Es nevarēju pacelt rokas, lai novilktu naktskreklu!

Vaimanādama un vaidēdama kā veca sieviete, es izrāpos no plašās gultas. Kaut kā piecēlos un paskatījos apkārt, meklējot savu draugu.

– Āzija?

– Labrīt, Lina! – Sonics uzreiz pavicināja man pretī, un es ierasti piedāvāju viņam savu atvērto plaukstu.

– Sveiks, mazā! Kā tev iet Kā tev paka? Vai lietus kāds cieta?

"Vairāki pumpuri tika noskaloti zemē un applūda, bet ar maniem subjektiem viss ir kārtībā," ziņoja Sonics.

– Labi. Palūgšu Aisanu parūpēties par puķu dobi. Jums vajadzētu audzēt vairāk saules ēdāju;

"Paldies par rūpēm, un Asija tikai saveda kārtībā puķu dobi." Viņš kopā ar Risu nodarbojas ar dārza darbiem no rīta un nolēma savākt sēklas.

– Ak, kā tu izdzīvosi bez pumpuriem? Un ziemā? – es sapratu, pirmo reizi par to domājot.

"Mums ir ziemas ligzdas jūsu torņa bēniņos." Es tikko tos pārbaudīju, laiks uzkrāt krājumus.

–Vai tu guli ziemas miegā?

"Dažreiz," mazais pūķis iesmējās. – Biežāk sniegputenī vai salnā. Ne visi ziedi pārdzīvo ziemu.

– Sapratu. Ko darīt, ja jūs paliktu un dzīvotu tieši pilī? Es varu jums iedot istabu, uzcelt tur ērtas istabas…” Es par to domāju, domājot par to, ko vajag puķu atvilktnēm. – Laktas vai mājas? Jūs varat salikt toveri un stādīt ziedus. Vai tas palīdzēs?

– Līna, vai tiešām esi gatava to darīt mūsu labā? – Pūķa milzīgās acis aizdomīgi iemirdzējās.

"Es tev neesmu tam gatavs."

Sonics metās uz manām krūtīm ar izplestiem spārniem un piespieda savu mazo ķermeni man pretī.

– Ah… Vai tas esi tu? Vai tu mani apskauj?

– Var būt. Šeit tas nav pieņemts, bet jūs, cilvēki, bieži to darāt kā pateicības zīmi.

"Tieši tā," es pasmaidīju un noglāstīju pūķa pūkaino galvu. – Ak, kas tas ir? – Es jutu kaut ko smagu.

– Kur? – Sonics paskatījās uz mani.

"Šeit," es pieskāros diviem simetriskiem bumbuļiem, ko paslēpis zils pušķis. Vai varu apskatīties?

Ar pūķa klusu piekrišanu viņa pašķīra kažoku un bija pārsteigta, atklājot mazu zelta ragu galus.

– Kas tur ir? – mans mazais draugs kļuva noraizējies.

"Sonic, ziedu pūķu karali," es ieturēju svinīgu pauzi. – Šķiet, ka tev ir īsts kronis!

– Ak…

Mazais pūķis bieži mirkšķināja acis un metās pie spoguļa. Viņš sāka spēlēt pirueti un smieklīgi sakrusto acis, mēģinot aplūkot jauno rotājumu. Bet viņam nekas nelīdzēja.

– Pagaidiet nedaudz, esmu pārliecināts, ka viņi drīz izaugs.

Tajā brīdī Asija ienāca istabā ar paplāti, uz kuras tika pasniegtas brokastis. Svaigas maizes un putras aromāts piepildīja manas nāsis, liekot kuņģim savilkties gaidībās.

– Mmm! – Viņa ar prieku nošņāca.

– Labrīt, Nyera Lina, tavas brokastis. – Asija nolika paplāti uz galda. Tad viņa atgriezās, ieskatījās viesistabā un, aizverot durvis, pagriezās pret mani: "Kā tu jūties?" Es tevi nepamodināju, es domāju, ka tev pēc visa jāguļ.

– Paldies! – Aizmirsusi sevi, devos uz galda pusi, bet uzreiz atkal ievaidējos no muskuļu sāpēm.

–Līna, kas ar tevi notiek? – Aisana nobijās.

"Viss sāp tā, it kā troļļi ar mani spēlētos," es pievienoju salīdzinājumu, cerot, ka tas ir piemērots. Vēl viena iespēja bija “kā traktors pārvietojās”, bet, cik man izdevās apgūt vietējo valodu, vārdam “traktors” šajā pasaulē nav analoga.

Šķiet, ka ar troļļiem trāpīju mērķī, spriežot pēc tā, kā Aisana sāka smaidīt.

"Es zināju, ka tas notiks, tāpēc es jums sagatavoju īpašu novārījumu," viņa sāka uzskaitīt nepazīstamus garšaugu nosaukumus un to īpašības. – Tas palīdzēs. Ēd, es izstiepšu tavus muskuļus, un vakarā iesim relaksējošā vannā. Žēl, ka vakar par to neiedomājos, šodien tu būtu bijis kā jauns.

– Paldies, Asja. Vai varat man palīdzēt pārģērbties?

– Noteikti! – Asija ķērās pie lietas.

– Vai ir kādas ziņas no ciema?

– Jā, puikas agri izskrēja, tur viss kārtībā. Ciemats un lauki netika bojāti, ūdens apstājās tajā pašā vietā, kur pirmo reizi. Puiši sasniedza upi, saka, ka bojāts kreisais krasts un ieleja, pārējais ir kārtībā.

Es garīgi izelpoju, priecājoties, ka iknakts cunami atkārtošanās nav radījusi kritisku kaitējumu. Lai gan tas ir tikai mēs, bet kas notiek tālāk piekrastē?

Pusstundu pēc brokastīm un īsas masāžas jau varēju panesami kustēties un pirmais, ko nolēmu, bija pārbaudīt zobenu, citādi jau nevar zināt. Bez manas “burvju nūjiņas” es jutos neaizsargāts. Viņa paņēma Piranu sev līdzi, lika viņam stāvēt sardzē pie restēm un nevienu nelaist pagrabā.

Bet es biju vīlies. Starp stalagmītiem es pat nevarēju atrast to, kurā zobens bija pārvērties. Doma iezagās, ka uzlāde varētu ilgt gadus vai pat gadsimtus. Ko es zinu par maģiju? Pēdējā laikā man nav bijis laika lasīt. Vispār pagaidām būs jāiztiek bez brīnumiem. Eh, ja vien es būtu varējis paredzēt, kas notiek, es būtu vēlējies atbrīvot dralordu. Man šķiet, ka normālos apstākļos mēs spētu vienoties.

Kad es tuvojos restēm, es dzirdēju strīdu un atpazinu Pirana un Nazi balsis.

– Un es teicu, tas nav pasūtīts! Ja tu izrādīsies, mēs tevi atkal aizslēgsim! – mana slepenā drošības dienesta vadītājs turējās pie sava. Labi padarīts!

6. nodaļa. Dažas vērtības joprojām ir ceļā

Konfliktu vajadzēja novērst jau pašā sākumā.

– Paldies, Piran. Tu vari būt brīvs.

Es metos palīgā puisim, neradot ilūzijas par to, kurš uzvarēs, ja notiks kautiņš. Protams, šis dupsis Nazis pusi dzīves pavadīja, mācoties nevis sēt maizi, bet pārgriezt rīkli, pat ja viņš patiešām ir aristokrāts. Bet kā sava laika un pasaules cilvēks, es drīzāk ticēju, ka viņš ir parasts piedzīvojumu meklētājs, pieradis pie sieviešu apmānīšanas. Un manieres mācīties nav nekas grūts, it īpaši, ja ar to pelni naudu.

Pēkšņi atcerējos savu kursa biedreni Lilku, kura noteikti sapņoja par precēšanos ar diplomātu un visu savu brīvo laiku pavadīja, studējot dārgu vīnu, smaržu un automašīnu zīmolus, nevis spēlējot datorspēles kā visi normālie vienaudži no IT nodaļas.

"Labrīt, Nyera Zinborro," Nazis pieklājīgi pamāja man, uz brīdi mulsinot.

Zinborro? Ak, droši vien sauc to pašu Lindaru! Kāpēc viņš mani tā uzrunāja?

"Labrīt…" es nobļāvos, nezinādama, kā viņu pareizi uzrunāt. Viņa īstais vārds, laimei, man izslīdēja no prāta, bet vai viņu vajadzētu saukt par nier? Nu… "Eirēna," es beidzot atcerējos, kas lika laupītājam līdzjūtīgi pasmaidīt.

"Es jums ieteiktu mani publiski uzrunāt kā Njēru Šatoljē, lai neviens neko sliktu nedomā," viņš man pusbalsī ieteica un paskatījās uz drūmo Piranu, kurš apstājās no attāluma. "Bet man vienkārši patīk vārds, tāpēc sauciet to kā vēlaties."

"Lieliski, tad tikai nazis," es viegli paņēmu spēli. "Es jau esmu pieradis pie šī segvārda, atvainojiet." Turklāt jūs acīmredzami neesat īsts un jūsu vārds ir viltots.

Laupītājs saviebās, bet nepalika parādā:

– Tāpat kā tavējā, vai ne?

– Nesaproti, par ko tu runā?

Pametis viņu, es devos tālāk, atzīmējot, ka restes, kas aizšķērsoja ceļu uz cietumu, nekavējoties pacēlās atpakaļ.

Nu labi! Es nerunāšu tā, it kā man nebūtu ko darīt. Ieraudzījusi Risannu pie dārza dobēm, par kaut ko aizrādīja Rosai, viņa devās uz turieni. Man vajadzēja pajautāt, kas notiek ciematā. Protams, priekšnieka meitai ir jaunumi.

Nazis, neatpalikdams, gāja līdzās:

"Līna, mums jādodas prom pēc iespējas ātrāk," viņš nopietni sacīja.

– Kur iet ārā? – saraucu pieri.

– Reginhards Berlians pēc iespējas ātrāk jāatbrīvo! Tikai viņš var apturēt notiekošo un izglābt Drakendortu!

Es samazināju ātrumu un pagriezos pret viņu:

– Kā lai es zinu, ka tu mani nemāni? Tu zvērēji man pilī neaiztikt, bet kas notiks aiz tās mūriem? Vai jūs garantējat manu drošību? Zvēru!

Nazis sarauca pieri.

– Nezvēru, visu nevarēšu paredzēt, bet no savas puses…

– Tā ir atbilde! – Es viņu pārtraucu un turpināju ceļu, norādot, ka Pirans, paķēris cirvi, mums sekoja zināmā attālumā.

Vai viņš pilda viņam uzticēto miesassarga lomu? Labi darīts, bet ceru, ka tas nebūs vajadzīgs. Man būs jāpaskaidro puisim, lai viņš mainītu taktiku, pretējā gadījumā tas ir kaut kā dīvaini. Es pakratīju galvu un pamudināju viņam aiziet.

Tikmēr aina dārzā attīstījās. Risanna pagriezās pret Rosu, meitene saspiedās, piesedzoties ar rokām, bet tajā brīdī nez no kurienes parādījās Maruska.

Kaza, galvu noliecusi, drosmīgi uzbruka vecās sievietes meitas krāšņajai pēcpusei. Viņa, nespēdama pretoties, ar asiem ragiem lidoja uz priekšu no sitiena, un kaza gatavojās jaunam uzbrukumam. Aculiecinieki tā vietā, lai steigtos palīgā, tikai smējās, saplēšot vēderus.

Arī es tik tikko varēju sevi savaldīt, piezīmējot, kāpēc Rizannai nepatīk Roza. Līdzīgi kaza izturējās pret pašu Rizannu. Patiesībā šī iemesla dēļ viņi man iedeva dzīvnieku.

"Dragon Progenitor, kas šeit notiek?" – Nazis neizpratnē skatījās uz viņiem. "Mums nav laika tādām muļķībām…" viņam nebija laika pabeigt.

Toties mums tuvojās Aijas vadītais bērnu bars. Meitene gāja pa priekšu kā maza karaliene, kuru ieskauj viņas svīta, un svīta skaidri kaut ko slēpa aiz viņas muguras. Ducis acu pāru nemitīgi skatījās uz mani.

"Tātad, šķiet, ka šī delegācija nāk pie manis," es pārtraucu laupītāju un paspēru dažus soļus pretī bērniem. – Ko tu esi izdarījis? – viņa bargi jautāja.

Vecākie bailīgi skatījās viens uz otru. Kāds slepus iegrūda Aju mugurā, un viņa neveikli izsita.

Ak, sazvērnieki!

Spriežot pēc raksturīgajām skaņām, es jau aptuveni sapratu, kas notiek.

"Nja Lina, mēs vēlētos nākt pie tevis," meitene mierīgi ierunājās, ātri palūkojoties uz sāniem uz Nanku, kurš nostājās viņai pa labi un apstiprinoši pamāja ar galvu.

"Es klausos," es izdarīju brīdinājuma žestu, liekot Nazim neiekāpt, un viņš neapmierināti nošņāca.

– Mēs izglābām kucēnus no ūdens, vai varam tos paturēt?

– Nu, lūdzu!

– Nyera Lina!

– Nyera Lindara, lūdzu! – bērni iesāka nesaskaņotās lūdzošās balsis, kā ubagi uz lieveņa, parādot man lielu grozu, kurā pelēki kucēni bija aizņemti ar saviem papēžiem.

Nazis, tāpat kā vairums vīriešu, neizturēja šādu bērnu balsu uzbrukumu psihei un atkāpās, un es apsēdos, apskatot atradumu. Sasodīts, viņi ir skaisti! Tikai ļoti mazi. Nu, kā mēs nevaram viņus atstāt? Bet viņiem joprojām vajadzētu sūkāt savu māti …

Interesanti, kur viņa ir?

Pēkšņi man kaklā sanāca kamols, es atcerējos, kā mēs ar Zlatu nolēmām iegūt suni. Pavisam nesen sēdējām un izvēlējāmies šķirni, skatījāmies kucēnus internetā. Mana meita spītīgi deva priekšroku jebkuram Alabai, Kaukāza vai vilku sunim sliktākajā gadījumā, kamēr es viņu pārliecināju meklēt kaut ko mazāk briesmīgu un lielu.

Zlatočka, mana saulīte, es tev noteikti nopirkšu kucēnu, kaut vai vilku suni, pat tibetiešu mastifu, kaut vai haskiju baru tieši ar ragavām, lai mēs atkal būtu kopā…

"Lai tā būtu, atstājiet," viņa aizsmakusi atbildēja. – Bet pieskatīt un izglītot! Es paskatīšos, ka viņi skraida apkārt nepieskatīti…,” es pārmācīju, stingri saraucot pieri, ar vienu mērķi – nelaist asaras publiski.

Tas neizdevās ļoti labi, un tā paša iemesla dēļ es iebāzu nagus plaukstā, līdz tas sāpēja, uzmanīgi izliekoties, ka skatos uz kucēniem.

Bērni, sacenšoties viens ar otru, lai pateiktos, priecīgi čīkstot un smiekli skrēja uz virtuves pusi, lai pieprasītu kucēniem pienu. Es dziļi ievilku elpu un izelpoju. Neliels incidents mani satrauca, taču, pirms es paguvu atgūties no šī morālā satricinājuma, Nazis atkal tuvojās man.

Kaut kā sanāca tā, ka palikām vieni bez lieciniekiem, un pat kaza aizbēga no dārza. Pils pagalms bija liels, bet man vēl nebija tik daudz cilvēku…

– Vai tu nesaproti?! Mums tagad jādodas prom! – Viņš mani satvēra virs elkoņa.

– Tu sāpināji mani! – viņa ledainā tonī atzīmēja un nospieda viņam roku.

"Es lūdzu piedošanu, Nyera," necilvēks manierīgi paklanījās, bet viņa acīs spēlējās aizkaitinājums. "Vai jūs būtu tik laipns un uzkāptu pa sienu un paskatītos, kas notiek limitā?"

Es “nodevos” un klusībā sāku celties. Bija jau jāskatās, ko atnesa nakts vilnis.

"Hm-jā…" Es pakratīju galvu.

No meža, kas atdalīja ceļu, no upes, gandrīz nekas nebija palicis pāri, un starp retajiem kokiem es redzēju ar ūdeni pārpludinātu telpu.

– Izskatās pēc purva…

– Un tas ir tikai sākums. – Nazis izskatījās ārkārtīgi nopietns. "Kā es varu jums pierādīt, ka man nav nodoma jūs maldināt vai darīt kaut ko, kas jums nepatiks?"

"Nekādā gadījumā," es vilcinājos un uzdevu jautājumu, kas mani mocīja jau ilgu laiku: "Tu esi kļuvis tik cēls, bet saki man, kāpēc tu pieveici Branu?" Puisis tev neko neizdarīja.

"Tas ir tas, ko tu domā," viņš pasmīnēja. "Es negribēju to ņemt līdzi, pretējā gadījumā man tas būtu jāizmet jūrā."

– Tātad. Un kāda jēga?

"Viņš bija nesavaldīgs savā valodā, bet man joprojām bija jāizliekas par vadītāju, un es nevarēju ļaut kaut kam tādam notikt." Puiši nesaprastu, bet citādi viņam bija iespēja izdzīvot krastā.

– Tātad jūs nenoliedzat, ka esat iesaistīts vergu tirdzniecībā?

"Tas bija lielisks veids, kā izkļūt no robežas, cita ceļa nav."

"Es neko nesaprotu…" viņš mani pilnībā mulsināja.

No rīta bija saulains laiks, bet debesīs traucās mākoņi, radot satraukuma sajūtu. Es vēsi nodrebēju, apskaujot sevi ar rokām.

– Tas ir tāpēc, ka jūs neesat Lindara Zinborro, pretējā gadījumā jūs zinātu, ka Drakendortu ieskauj maģiska aizsargbarjera, caur kuru nav iespējams izkļūt vai iekļūt. Precīzāk, viņš vēl nesen bija ielenkts,” laupītājs pētoši skatījās uz mani. Vai nezināt, kā tas notika?

"Nav ne jausmas," es paraustīju plecus. "Bet, ja barjera ir pazudusi, kāpēc jūs neaizbraucat pa sauszemi?"

"Tam ir nopietni iemesli," sarunu biedrs izvairījās no atbildes. Tātad mēs ejam? – Viņš satraukts paskatījās apkārt uz jūras plašumu.

Jūra bija vētraina, un ūdens šķita netīri pelēks, neskatoties uz joprojām zilajām debesīm, un rietumos jau veidojās pērkona negaisa fronte. Šķiet, ka līdz vakaram vakardienas kataklizma varētu atkārtoties. Un Nazis teica, ka var būt tikai sliktāk, un es jutu, ka viņš nemelo.

– Labi, ejam.

ES padevos. Nē, es vairs neuzticējos Nazim, bet nevarēju noliegt, ka bez Reginharda Berliāna mirs daudzi nevainīgi cilvēki. Tāpat kā nest vainas nastu tikai tāpēc, ka neuzdrošinājāties rīkoties.

– Kas man jāņem līdzi? – jautāju laupītājam.

Starp citu, kā viņš mani tur nogādās? Kā viņš zina ceļu? Vai viņam piemīt maģija? Līdz šim es par viņu neko tādu neesmu pamanījis, bet kas zina?

– Paņemiet siltas drēbes. Labāk ziema. Dūraiņi, cepure, silti apavi ar kažokādu. Kalnos nav pārāk karsts pat vasarā…

Es labi atcerējos, kā tas bija kalnos. Dažas vietas ir ne tikai vēsas, bet arī nāvējoši aukstas. Baidos, ka manā ģērbtuvē vienkārši nav pietiekami daudz siltu apģērbu…

– Ala ir augsta. Kā mēs pārvarēsim ledus cepuri?

"Es par to parūpēšos, neuztraucieties."

– Kāpēc lai es neuztraucos? Jūs nevarat nokļūt bez īpaša aprīkojuma!

Nazis dziļi ievilka elpu un atkal izelpoja.

"Man nav jums jāatklāj savi noslēpumi."

– Sapratu. Cik ilgi mēs paliksim?

"Mēs mēģināsim pagriezties pēc trim dienām." Es būtu varējis to izdarīt ātrāk viens pats, bet es nevaru neko darīt bez jums.

"Pirans nāks ar mums," es atcirtu, skatoties laupītājam acīs.

– Kā tu saki, – Nazis negaidīti viegli piekrita.

Sagatavojāmies pārsteidzoši ātri, Asija un Risa palīdzēja man sagatavoties, lai gan viņas bija noraizējušās, ka es došos tik bīstamā ceļojumā “ar neviens nezina, kurš”. Katram gadījumam es paķēru Nirfeat dunci, ja nebija zobena. Pirms pusdienlaika izgājām no pils. Viņi gāja gandrīz bez sarunām. Nazis metās uz priekšu un griezās kā traks, liekot tev sekot līdzi. Tajā pašā laikā viņš paņēma sev arī manas mantas, par ko es biju neticami priecīga.

Kāda mašīna! Es garīgi kurnēju, koncentrējoties tikai uz kāju kustināšanu un neklūpšanu uz akmeņiem. Tikai apmēram pusotra stunda šādā tempā pa šaurām līkumotām takām augšup pa nogāzi, koki, krūmi un laukakmeņi, un es jau biju noguris. Ja viss turpināsies šādi, es to nevarēšu izturēt. Pirans palika blakus, nelaipni skatījās uz mūsu gida muguru un palīdzēja man pārvarēt šķēršļus, kad es ar tiem saskāros.

Es nezinu, cik daudz laika pagāja, kad es beidzot padevos.

– Visu. Es to vairs nevaru! – Es apsēdos taisni uz zemes.

– Apstāties! Nyera ir nogurusi,” Pirans iesaucās.

Arī viņam bija nedaudz sāpīgs, bet izskatījās daudz dzīvespriecīgāks, bet es joprojām zaudēju formu, sēžot pilī, un mani muskuļi vēl nebija atguvušies no vakardienas, neskatoties uz novārījumu, ko Aisana man iedeva no rīta. To jūtot asi, viņa izņēma kolbu un paņēma vēl vienu porciju. Ne vairāk kā trīs reizes dienā – ieteica draugs. Šis bija otrais.

Nazis neizrādīja neapmierinātību.

– Es lūdzu piedošanu, nyera Zinborro. Nedaudz padomāju un aizrāvos. Šķiet, ka mūsu ceļojums prasīs ilgāku laiku, nekā es domāju.

Jā, viņam bija pienācīgs pārdomu periods. Cik tālu mēs jau esam pārvarējuši?

Paskatījos atpakaļ un redzēju, ka pils atrodas tālu lejā, skats uz ieleju bija lielisks. Un applūdušajā piekrastē… Kāds skats. Es atgrūdu domu, ka cilvēki tur varētu turpināt dzīvot. Ceru, ka neviens nav cietis.

Es paskatījos uz augšu – tas arī nebija tuvu ledus cepurei. Vai jūs noteikti nevarēsiet tur nokļūt pirms tumsas, ja vien nebūs rīt? Vai nazis teica, ka pārgājiens prasīs trīs dienas? Ar kādu ātrumu viņš plānoja pārvietoties? Ar vai bez pieturām?

Solītās trīs dienas kaut kā pašas pārauga sešās, un es skumji vaidēju, berzējot ikrus un sērojot par relaksējošo vannu, ko Aisana man solīja iedot vakarā, kas nekad nav noticis…

– Kādas ir prognozes? – vērsās pret pusdienām aizņemtajiem vīriešiem.

"Šķiet, ka tas prasīs nedaudz ilgāku laiku," laupītājs apstiprināja manas bailes, palūkojoties uz augšu no savas plaukstas, it kā no viziera.

Mēs gājām vēl vairākas stundas pēc kārtas, līdz es beidzot atteicos kustēties.

"Dari man jebko, un es nespēšu ne soli!"

Izvēlējies nelielu plato, Pirans sāka būvēt nojumi, strīdēdamies ar Nazi. Zem mums lija lietus, bet tā kā atradāmies Dragon Peak aizmugurējā nogāzē, tad nezinājām, kas notiek pils apkārtnē. Mēs uzkodām krājumus un sākām krāmēt mantas. Un man gandrīz nobira asara, kad somā atradu burciņu ar zaļu ziedi, kurai bija pievienota zīmīte no Asjas, kur bija rakstīts, lai iesmērētu manas kājas ar šo smaržīgo lietu, ja tās sāpēs. Tas palīdzēja arī pret klepus.

Pabeidzis vienkāršas procedūras, kas ietvēra iešanu tuvākajos krūmos un nomazgāšanos kalnu straumē, beidzot apgūlos, ietinusies segā. Eh, te būtu parasts guļammaiss un guļammaiss ar telti…

Divas minūtes apbrīnoju neticami skaistās debesis, kas bija nokaisītas ar nepazīstamām zvaigznēm, no kurām gabals bija redzams no neliela nojumes apakšas, un tad es aizmigu.

Man bija dīvains sapnis, it kā es atrastos savā guļamistabā pilī un mēģinātu precīzi atcerēties, kā es nokļuvu Dragon Reach pasaulē, bet es nevarēju. Bija dzirdama pazīstama slīpēšanas skaņa – tā bija Sfira, kas mēģināja izkļūt pa logu!

Nobijusies pamodos, paskatījos apkārt, prātodama, kur atrodos, un izelpoju. Labi ir tas, ka vairs nav jābaidās no milzu zirnekļa. Vai es domāju, ka kādreiz atradīšu kopīgu valodu ar šādu briesmoni? Nē, protams, nē, man nebija ne jausmas, ka tur ir zirnekļi tanka lielumā.

Pagriežoties uz otru pusi, man pēkšņi likās, ka atceros gandrīz visu, izņemot vienu – pašu sitiena brīdi. Bet tā ir taisnība! No šīs domas es beidzot pamodos un piecēlos sēdus. Atceros, ka bija darba diena, pabeidzu darbu, izslēdzu datoru, pārmiju dažus vārdus ar Agripinu, noskūpstīju Zlatu un devos uz pārtikas veikalu. Es aicināju savu meitu nākt līdzi, bet viņa negribēja, jo viņu aizrāva galda spēle. Viņa vienmēr nekaunīgi krāpās, sita Gapu, kā arī nekaunīgi piekāpās “mazulim”.

Bet kas notika tālāk?

Šķiet, ka izgāju no ieejas… Vai ne? Es neatceros… Sasodīts!

Kaut kas aizdomīgi čīkstēja ļoti tuvu, un pēkšņi kaut kas uzmanīgi pieskārās manam plecam. Nē, ne kaut kas! Milzu matainā ķepa. es kliedzu. Nu, kurš gan nekliegtu? Vīri uzreiz pielēca. Es dzirdēju dīvainu skaņu, piemēram, čīkstēšanu, kas nekavējoties apstājās.

– Nyera! Šis… šis… – Pirans ieplestām acīm skatījās uz tumsā redzamajām milzu zirnekļa aprisēm.

"Šī ir Sfira," es, dīvainā kārtā, atviegloti izelpoju. – Puiši, nomierinieties! Tie ir jūsu!

Godīgi sakot, es pati mazliet baidījos, neskatoties uz visu burvību. Atmiņas bija pārāk svaigas par to, kā šis briesmonis mēģināja nokļūt pie manis un aprīt mani nakti no nakts, bet tagad viņa neuzbruka ne man, ne maniem pavadoņiem.

– Sfira, vai tā esi tu? Šķiet, ka esat mazliet vairāk pieaudzis? Vai jums patīk nakts medības?

Zirneklis īpaši raustījās. Es varētu zvērēt, ka dzirdu priecīgas notis.

– Nyera Lina, viņa mūs neaiztiks? – Pirans trīcošā balsī jautāja.

Viņš aizdedzināja nūju no gruzdošās uguns un pacēla to, apgaismojot telpu.

– Piran, Nazi, neprovocē viņu! Skaidrs? – es brīdināju. Viņa mani neaiztiks, bet kā ar viņiem, es nezinu. – Piran?

– Es saprotu, njera.

– Nazis? – Laupītājs neatbildēja. – Piran, kur ir Nazis?

Vienu brīdi man likās, ka ir par vēlu, un zirneklis viņu jau bija aprijis.

"Viņš guļ vājš, gļēvulis," Pirans nicinoši savilkās.

Ha! Tāpēc viņš neizlikās, ka baidās no zirnekļiem.

"Redzi Sefiru, dažiem cilvēkiem tu tik ļoti patīc, ka viņi krīt tev pie kājām."

Man kaut kas bija jādara, es nevarētu turpināt gulēt zirnekļa klātbūtnē, un es nezināju, kā to padzīt. Lai gan… Varbūt pietiktu tikai pajautāt, ko es arī izdarīju.

"Labi, mēs esam redzējuši viens otru, un tagad ir pienācis laiks jums," nez kāpēc jutos neveikli, lai tikai aizbaidītu viņu kā vistu.

Zirneklis kaut ko rāva, tad pēkšņi rāpoja taisni lejā pa nogāzi bez ceļa.

"O-fi-get…" bija viss, ko es teicu zem deguna, atzīmējot, cik ātri viņa to izdarīja. – Trūkst vārdu! Kaut arī man tā būtu…

Un tad manā galvā viss sakrita. Sefira ne tikai nejauši atradās tuvumā, bet arī nāca palīgā. Nu vai mana iztēle paskrēja vaļā. Bet kāpēc tad tu mani tik uzmanīgi pamodināji?

Tikmēr zirneklis tikpat veikli un ātri nolaidās un apstājās man pretī, hipnotizējot mani ar savu dīvaino acu skatienu. Vienu es zināju noteikti: es uzticos zirneklim vairāk nekā nazim.

– Sfira, vai palīdzēsi man uzkāpt augšā? – nejauši jautāju un nojauta pastiepa roku, cenšoties neizrādīt riebumu.

Man tas bija daudz vieglāk nekā iepriekš. Vai es sāku pierast?

Tiklīdz pieskāros, manā galvā pazibēja attēli, it kā ātri attītu filmu, viss bija dīvaini, izplūduši un izplūduši. Reizēm šajā “dūbumā” varēja saskatīt skaidrākas dažu figūru kontūras, taču es ne tik daudz skatījos ar viņas acīm, cik garīgi sazinājos. Es nezinu, kā vēl nosaukt to, kas notika starp mums. Nobijusies es atrāvu roku un sāku strauji elpot no nepārvaramā vājuma, taču tas mani nelaida vaļā. Šķita, ka tas, ko es redzēju, atkārtojas manās smadzenēs, bet tagad lēnāk. Pārskatīju šo “video”, it kā pēc pasūtījuma, koncentrējoties uz “interesantākajiem” objektiem, līdz ierakstīju vienu – ļoti līdzīgu guļoša cilvēka aprisēm.

– Kas tas ir? Vai viņam ir vajadzīga palīdzība?

Zirneklis aizbēga kā suns un pēc tam atgriezās.

– Vai gribi, lai es tev sekoju? Uzgaidi minūti…

Es gulēju neizģērbusies, tāpēc vienkārši ātri uzvilku kurpes un uzmetu somu pār plecu, kā arī pārbaudīju apvalku ar dunci un kolbas uz jostas.

– Nyera, es esmu ar tevi! – Pirans gatavojās.

Es nezināju, ko viņam atbildēt, un tikmēr Sfira metās augšup pa gandrīz vertikālo klinti.

– Čau, es to nevaru! – es kliedzu pēc viņas.

Tad notika kaut kas tāds, ko nebiju gaidījis. Zirneklis pat nedomāja apstāties. Viņa šāva pret mani ar tīklu un pirmo reizi trāpīja mērķī. Es uzreiz sapinos baltā vielā. Raut!

Es nezinu, kā es nepametu… visu uz krūmiem un akmeņiem. Raustīšanās bija tik asa, ka man pat nebija laika nobīties, vienkārši aizlidoju garām attālumam, kas mūs šķir un iestrēgu… Pat negribu domāt, kur tieši.

– Hei, tu nemēģini mani apēst, vai ne? – Man pat nebija laika īsti nobīties no šoka. – Beidz! Man ir tik neērti! Tu mani sāpināsi! Sefira, beidz!

Zirneklis, dīvainā kārtā, paklausīja un pat atrada salīdzinoši līdzenu vietu, kur es veicu transplantāciju. Ar viņas palīdzību. Es nezinu, kā viņa to izdarīja, bet viņa mani atšķetināja, nenodarot nekādus bojājumus. Atliek tikai noņemt no matiem un drēbēm blīvos, piemēram, stipro polietilēnu, zirnekļu tīklus. Dīvaina viela, jāsaka. Es izvilku gabalu, kas atgādināja vai nu plastmasu, vai gumiju. Svaigs tas bija vijīgs, bet sasalstot kļuva stiprs.

– Tātad. Es braukšu mugurā, bet kaut kā vajag sevi nodrošināt. Varbūt varam man uzbūvēt seglu?

Es rosījos apmēram trīsdesmit minūtes, bet es uzbūvēju sev konstrukciju, kurā varēju sēdēt uz zirnekļa muguras un cieši turēties. Un es pat uzbūvēju kaut ko līdzīgu drošības jostām krustām šķērsām, bet man nācās tajās iespiesties.

"Tas ir nedaudz saspringts, bet vismaz es uzreiz neizkritīšu, un jūs varat mani noķert, ja kaut kas notiks."

Mēs devāmies tālāk, un tad es sapratu savu kļūdu. Kad Sfira staigāja pa parastu virsmu, es varēju patiesi lepoties ar “roku darbu”, ko man izdevās paveikt gandrīz tumsā. Bet, kad zirneklis sāka kāpt augšup pa stāvo nogāzi, man nācās gandrīz gulēt uz viņas muguras otrādi.

Karājoties otrādi, priecājos, ka vismaz neizkrītu, pateicoties kāpslu un “drošības jostu” līdzībai.

Sefira strauji kustējās, šad tad mainot savu trajektoriju, tagad apstājoties, tagad paātrinot. Man šausmīgi reiba galva, es uzreiz sajutu nelabumu no šādas kustības, un lielāko daļu laika pavadīju ar cieši aizvērtām acīm. Es ļoti gribēju saslapināt kaklu, bet nevarēju aizsniegt kolbu, tāpēc man tas bija jāiztur.

Kad austrumos debesis sāka kļūt gaišākas, zirneklis paātrinājās. Tagad viņa metās, nesapratusi ceļu, pārvarot šķēršļus, it kā to nemaz nebūtu. Tikko bijām sasnieguši salīdzinoši līdzenu apvidu un man radās iespēja iztaisnoties seglos, ko arī izdarīju, lai paņemtu pauzi no karāšanās otrādi. Tieši šajā brīdī pie apvāršņa parādījās Pūķis, kas ar pirmajiem stariem apgaismoja Pūķa virsotni, un… Sefīra pazuda!

Un līdz ar to visa mana improvizētā zirglieta. Protams, es nokritu zemē no pienācīga augstuma.

– Ak! – Nedaudz apstulbusi un pavisam pārgurusi, viņa ar grūtībām piecēlās sēdus, berzējot sasitušās vietas, bet uzreiz atjēdzās un sāka skatīties apkārt: "Sefira!"

Man bija bail, ka esmu saspiedusi savu palīgu, bet nē. Zirneklis izrāpās ārā no kaut kurienes man aiz muguras un, mani apļodams, rikšoja augšup pa taciņu, it kā saritinājies.

– Pagaidi! Es neesmu tik ātrs kā daži!

Precīzāk viss. Visi šeit ir daudz stingrāki un ātrāki par mani. Viņi plaucē un applaucējas, kur es varu sekot līdzi? Es stenēdama piecēlos kājās un vispirms sniedzos pēc dārgās kolbas. Vēl nedaudz, un es vienkārši neizdzīvošu. Esmu šausmīgi noguris…

Kamēr es alkatīgi dzēru buljonu un ūdeni, nākot pie prāta, tas kļuva pietiekami gaišs, lai viegli redzētu pilnīgi kailu vīrieti, kas guļ tālumā.

7. nodaļa. Misija “Sildīt Draklordu”

Steidzīgi uzlikusi abas kolbas uz jostas, es lēnām sāku tuvoties ķermenim. Kad viņa pienāca pietiekami tuvu, lai pareizi ieraudzītu svešinieku, viņa viņu uzreiz atpazina.

– Reginhards Berlians?! Bet kā viņš šeit nokļuva?

Nav šaubu, ka tas ir viņš. Jau pēc mūsu pirmās tikšanās vīrieša tēls man bija stingri iestrēdzis galvā, un portrets manā guļamistabā neļāva aizmirst ņirgājošos vaibstus. Pēc visa, ko man izdevās noskaidrot, viņam vajadzētu palikt tajā pašā alā, kur mēs tikāmies, kā tas notika, ka viņš tagad ir šeit?

Atklāti sakot, es biju nedaudz apmulsusi un pirmais, ko izdarīju, bija novilkt jaku un aizsegt to pēc iespējas labāk, priecājoties, ka tā bija pietiekami gara, lai noslēptu manu pārmērīgo kailumu. Bet mani tik un tā ļoti traucēja tas, ka vīrietis gulēja uz aukstas, akmeņainas virsmas. Arī ārā nav karsts – apmēram desmit grādi, un es pats uzreiz sāku salst.

Un tikai tad man ienāca prātā pārbaudīt vai viņš vispār elpo? Vai varbūt es esmu pilnīgi apmulsusi no šeit esošā līķa? Es apsēdos viņam blakus un noliecos pār vīrieša seju, uzreiz sajutu elpu uz sava vaiga.

Dzīvs! Tikai ļoti auksti.

Es maigi pieskāros viņa plecam un pakratīju viņu.

– Reginhard, stiepies!

Nekādas reakcijas. Viņš guļ, vai kā?

Man šķita dīvaini, ka mūsu draklords šādā formā piekrita stingri atpūsties tieši uz akmeņiem. Maz ticams, ka kāds pie pilna prāta ko tādu darītu, kas nozīmē, ka ar viņu noteikti viss nav kārtībā. Un tas, ka viņš izskatās tik spēcīgs un neskarts, neskaitot skrāpējumus, neko nenozīmē.

Pacēlusi galvu, viņa paskatījās uz augšu un saprata, ka sniega cepure atrodas tikai akmens metiena attālumā no šejienes. Dragon Peak šķita kā milzu dimanta pirksts, kas norādīja uz debesīm, tāpat kā visi mani minējumi par notiekošo.

Es paskatījos apkārt, prātodama, ko darīt, bet visā nogāzē biju viens, un nebija ne miņas, kas viņu šeit atvedis. Nu, viņš tomēr nav no turienes nokāpis pats?

Manā galvā sāka skanēt dziesma:

Kāds nokāpa no kalna,

Droši vien nāk dralords.

Viņam atkal nav drēbju,

Nu tas noteikti visus trakos.

Galvenokārt es šeit trakoju, un, pirmkārt, tāpēc, ka nezināju, uz ko ķerties.

– Jā, Līna! Neesiet stulbi! Pirmā prioritāte ir viņu sasildīt.

Ja es skrienu apkārt kā vista, statuss “dzīvs” var ātri pārvērsties par pretējo. Labi, ka manā somā bija minimālais izdzīvošanai nepieciešamo lietu komplekts, piemēram, pārsēji un krams, ko jau biju iemācījies lietot. Apkārt netrūka arī sausu zaru un nokaltušas koksnes. Tikko pietrūka kaut kā interesantāka, piemēram, egļu zaru.

Es atcerējos vēl vienu “izdzīvošanas” video, kuru Gapa tik ļoti mīlēja skatīties. Šķiet, ka vajag iekurt uguni bedrē, un tad tur nolikt egļu zarus, un tur būs siltāk gulēt. Bet es nevarēju atcerēties, kā pati Agripina uz to reaģēja biežāk, viņa sita ar plaukstu pa augšstilbu un teica: “Kādas muļķības izdomāja! Kurš to dara?"

Pareizi vai nepareizi, es sāku izmisīgi raustīt sausās zāles kušķus. Uz tiem noteikti būs ērtāk gulēt nekā uz plikiem akmeņiem. Es nevaru iedomāties, vai vietējā maģija tiks galā ar aukstām nierēm vai nē?

Apmēram trīsdesmit minūtes vēlāk es uzcēlu kaut ko līdzīgu gultai pie krūma apmēram trīs metrus no joprojām nekustīgā draklora, un radās jautājums, kā viņu tur aizvilkt. Nolēmu nepūlēties ar uguni un bedri, bet akmeņu sildīšana uz uguns un upura piesegšana ar tiem nešķita tik slikta ideja. Es jau grasījos satvert Regu aiz pleciem un mēģināt ievilkt viņu pagaidu gultā, kad sapratu, ka viena detaļa man šķiet nevajadzīga.

Stulbā apkakle iespieda vīrieša kaklu, un nez kāpēc jau pats tās skats manī pēkšņi izraisīja akūtu riebumu, it kā tas pazemotu neapšaubāmi stipra vīrieša godu un cieņu. Valdnieks, kuru ciena savējie. Pat īsajā laikā, kad manā pilī uzturējās viesi, man izdevās dzirdēt daudz laba par Reginhardu Berlianu, un nedomāju, ka viņš pēc paša vēlēšanās būtu uzlicis šādu “dekorāciju”.

Ne mirkli nedomājot, es izņēmu dunci no apvalka. Apkakle cieši piesēdās pie ķermeņa, man nācās to vilkt pēc iespējas tālāk un, cenšoties rīkoties uzmanīgi, noraut. Bet šķiet, ka es joprojām viņu sāpināju. Draklords nodrebēja un atvēra acis. Tajā pašā laikā viņa roka satvēra manu roku, tik cieši, ka man sāpēja.

– Esi uzmanīgs! Es tevi tik ļoti sāpināšu! – biju sašutis.

Mēs skatījāmies viens otram acīs, mērot skatienus. Pēkšņi uz mani caur zīlītēm paskatījās pūķis, un es vairākus mirkļus noslīku dzirkstošā zaļumā ar dzintara šļakatām. Man pat palika karsti, lai gan man izdevās nedaudz pavēsties bez jakas.

– Ko tu dari? – Reginhards Berliāns aizsmakušā balsī jautāja, it kā būtu aizmidzis, kas mani izveda no stupora.

"Mēģinu atturēt jūs no sasalšanas līdz nāvei."

"Vai esat pārliecināts, ka rīkles pārgriešana ir pareizais veids, kā to izdarīt?"

"Patiesībā es atnācu tevi glābt." Cilvēku nogalināšana nav mana lieta.

– Protams? “Regs izlieca uzaci tā, it kā viņš runātu un negulētu kalnos ar neko un salstētu no aukstuma. – Kāpēc tad tev to vajag?

– Tas ir, lai noņemtu no jums apkakli.

– Kas? – Draklonda acīs atspoguļojās pārpratums.

Turpinot spiest manējo ar dunci, kas tajā bija satverts ar kreiso roku, dralords ar labo roku taustījās pēc apkakles, un vīrieša lūpas sakustējās, izspļaujot nepazīstamu lāstu.

– To es domāju. Es saprotu, ka tas ir tavs vienīgais apģērbs, bet novelkam to, tas tev neder,” viņa centās viņam laipni pasmaidīt.

– Ha ha! – draklords atbildēja bez smaida, un es izmisīgi nosarku.

Mans paša joks pēkšņi man šķita pilnīgi nepiemērots.

– Tātad. LABI. Patīk, valkā to. Kas man rūp? Vienkārši palaid vaļā, tas sāp,” atslābināju roku.

Mani pirksti jau sāka nejūtīgi vīrieša pārāk ciešajā tvērienā.

– Labi, nogriez. Bet uzmanies, lai nesavainotos, Ēn,” draklords mājīgi atbildēja.

Ļoti gribējās ērtāk satvert dunča rokturi, lai izstieptu savu stīvo roku, bet likās, ka Regs agresijai uzņemsies jebkuru lieku kustību. Ņemot vērā, ka viņš mani nosauca par nodevēju pirmajā tikšanās reizē, nav pārsteidzoši, ka tas notiks.

– Klau, Reginhard, es gribu uzreiz kaut ko precizēt, lai nav pārpratumu. Es neesmu Lindara Zinborro, kas jums nodarīja pāri. Es esmu pavisam cits cilvēks. Mani sauc Vasilina Vjuga. Jūs varat vienkārši Līna, bet ne Lindara. Es neko nezinu par šīs meitenes nedarbiem. Lūdzu, nepiedēvējiet man viņas grēkus," es apzināti pārgāju uz oficiālu toni, bet es joprojām runāju ar valdnieku.

Ceru, ka izklausījos pārliecinoši.

"Teiksim," draklords joprojām nenovērsa no manis vērīgo skatienu un nekustējās.

Es negaidīju turpinājumu, tāpēc izelpoju un sāku zāģēt apkakli, kas izskatījās spējīga savaldīt dusmīgu lāci. Biezā āda ļoti slikti padevās, lai gan par dunča griešanas īpašībām nebija šaubu. Man nācās lāpīt.

– Gatavs! – es atviegloti apvilku dunci, atzīmējot, kā draklords uz to skatās ar sarauku pieri.

Man radās kārdinājums viņu paķircināt par šo tēmu. Neass kaut kas sarkastisks par bīstamām rotaļlietām blondīņu rokās, bet es atliku sarkasmu līdz labākiem laikiem. Pirmkārt, man ir jāpārliecina viņš, ka es neapdraudu un ir ieteicams viņu iekarot. Mums joprojām ir jādzīvo zem viena jumta.

No šīs negaidītās domas es neviļus samulsu un uzmetu ātru skatienu dralordam. Nav tā, ka es būtu gatava veidot attiecības ar vīrieti, kuru nepazīstu, taču šī doma, dīvainā kārtā, neizraisīja noliegumu. Atmiņas par mūsu pirmo skūpstu joprojām vajāja manu iztēli vientuļajās naktīs. Varbūt, ja viņš toreiz būtu bijis manā vannas istabā, nevis Nazis, es par to nešaubītos, un viss varēja beigties savādāk…

– Ko jūs domājat par? – jautājums mani pārsteidza.

Dzintarzaļas acis izskatījās viltīgi.

– Nekas! – viņa steidzīgi atbildēja, it kā būtu aizcirtusi ciet žurnālu ar nepiedienīgām bildēm.

Draklords nebija pārliecināts, un viņa sejā redzamā skepse mani pēkšņi sadusmoja. Tik ļoti, ka aizmirsu viņam to iedot. Jūs to prasījāt!

"Es domāju, ka nebūtu viegli vilkt tik lielu puisi." Viņš var nodīrāt savu Draklora dupsi uz akmeņiem.

Ar katru manu vārdu vīrieša uzacis pacēlās augstāk. Vai neesat pieradis dzirdēt vārdu "ass" no Nyera?

– Kur to ņemt? – viņš pat vilcinājās.

Dralorda pārsteigums bija tik patiess, ka tā vietā, lai atkal būtu sarkastisks, es vienkārši norādīju uz gultu:

– Uz vietu, kur būs nedaudz siltāks nekā uz plikiem akmeņiem. Tu neesi ģērbies, ja neesi pamanījis,” viņa norādīja uz acīmredzamo.

Regs uzmanīgi paskatījās uz mani, it kā kaut ko izlemtu, un tad teica:

"Neviens nav jāvelk," viņš piecēlās un, turēdams manu jaku, lai nesamulsinātu, redzot manu kailo gurnu, viņš patstāvīgi pārcēlās uz manis sagatavoto novietni.

– Ērti? – jautāju, rosīdamies ap ugunskuru.

Es klusībā lepojos ar sevi, kad gandrīz uzreiz izdevās aizdedzināt, izmantojot kramu. Viņa baroja jaundzimušo liesmu ar tieviem sausiem zariem, un drīz vien uguns sāka jautri dungot, aprijot resnākus zarus un zarus. Apbērusi to ar tuvumā atrastiem akmeņiem, es ar prieku piecēlos kājās un lēnām apgriezos ap savu asi, sasildot atdzisušos sānus. Visas manas siltās drēbes palika nometnē Knife’s plecu somā, un es uzdāvināju savu jaku kādam, kam tā bija vairāk vajadzīga.

Draklords pēkšņi pastiepa roku un iemeta pārgriezto apkakli ugunī. Ādas sloksne kļuva kā papīra lapa. Tas uzliesmoja ar spilgti purpursarkanu liesmu, izkliedzot dzirksteles kā dzirksteļotājs.

Cik es zinu, āda deg dažādi. Es pievērsu savu izbrīnīto skatienu dralordam.

– Kas tas bija?

"Nirfeat burvība," viņš smīnēja, pētoši uz mani skatīdamies.

–Vai nesāpēs? – nodrebējusi viņa norādīja ar zodu pret uguni.

– Kam?

– Piemēram, pie mums.

"Tagad noteikti nē," Regs ar netīšu žestu berzēja rīkli un atkal paskatījās uz mani.

"Tu izskaties tā, it kā tu mani apēdīsi," es pēkšņi atkal sajutos neērti.

– Var būt.

– Var būt?!

"Es neesmu ēdis vienkāršu ēdienu vairāk nekā septiņus gadus." Varbūt tāda doma man neriebjas.

Es izbrīnīta skatījos uz dralordu, cenšoties saprast atsevišķi un kopā teikto. Vai viņš mani joko?

Un ja viņš ņirgājas, tad kurā paziņojuma daļā? Par badastreika ilgumu, vai par to, ka viņš mani uzskata par pirmo kursu?

Ko darīt, ja viņš nesmejas?

– Ak! – viņa pieķēra sevi, domādama, ka izsalkumu var izturēt ilgāk par slāpēm. – Tu laikam vēlies kādu dzērienu? – steigšus viņa sāka izņemt no jostas kolbas. – Šeit tu esi. Šeit ir dziedinošs novārījums, un šeit ir tīrs ūdens. Aukstā patiesība, vai jūs vēlētos, lai es to sasildu? – viņa atvilka ūdens kolbu atpakaļ, bet dralords to aizturēja.

– Es nevaru saprast, kas tu esi? – viņš nejauši uzdeva jautājumu.

– Kādā ziņā? – kļuvu piesardzīga, pēkšņi sapratusi, ka tiek izšķirts mans liktenis.

"Tu esi atšķirīgs, bet tu esi mana ēna." Tas ir dīvaini.

Norijot, es nolēmu uzdot manā situācijā ļoti svarīgu jautājumu:

– Dīvaini, bet labi vai slikti?

– Es vēl neesmu izlēmis.

– Kad tu izlemsi?

"Kad es izlemšu, jūs noteikti par to uzzināsit, Dragon Shadow."

Reginhards Berlians, pūķu kungs Drakendorta.

Drakendort Reach, Dragon Peak, kaut kur ceļā uz pili

Tā bija viņa.

Nē, ne Lindara. Tagad es to skaidri redzēju, bet viņai ļoti līdzīga sieviete. Par tādu pēc septiņiem gadiem varētu kļūt Lindara Zinborro. Man ir aizdomas, ka tie, kas viņu sūtīja, izdarīja derības uz šo līdzību. Un viņiem gandrīz izdevās savu plānu, jo tas bija viņas asmens, kas bija man pie rīkles. Bet Progenitor Dragon vēl nav aizmirsis par mani, jo es pamodos laikā.

– Esi uzmanīgs! Es tevi tik ļoti sāpināšu!

Es skatījos viņai acīs, mēģinot saprast, vai viņa par mani ņirgājas, vai…

"Reg, atbildi!" – manā galvā atskanēja Berliāna balss.

"Kāpēc tu atkal tā kliedz?"

"Tā kā es nevarēju jums sazvanīt gandrīz dienu. Es uztraucos, vai tu tur esi dzīvs?

"Gandrīz…"

"Kādā ziņā?" – Pūķa garīgajā reakcijā bija jūtams satraukums.

"Tieši. Ēna ir šeit, un tās dunča asmens ir tieši man pie rīkles.

“Pūķa priekštecis! Reg, parādi man? Cik viņa ir… skaista!” – viņš uzreiz iemīlējies pievilka.

"Vai tas ir viss, kas jums ienāk prātā? Izkusis!” – biju sašutis, taču nevarēju noliegt pūķa teikto.

Šajā jautājumā mūsu viedoklis pilnībā sakrita. Pat netīra un ar izspūrušām bizēm Lindara bija pilnība, un es priecājos, ka esmu ar kaut ko piesegts stratēģiski svarīgā vietā.

Starp citu, vai viņa mani aizsedza? Bet kāpēc? Vai tiešām viņu tik ļoti traucēja mans kailums?

Apmulsis slepkava! Tas ir smieklīgi. Viņš nogalina, nosarkst no apmulsuma. Nē…

Es tik tikko atturējos no smīnēšanas, bet vairs neplānoju nenovērtēt savu ienaidnieku. Jānis Tapredels atturēja mani no uzticēšanās cilvēkiem.

Par apkakli atgādināja arī īsa saruna ar Ēnu un nodevēja piemiņa. Šīs lietas joprojām bija manī. Bet kā tas var būt? Rokassprādzes, kas neļāva man izkļūt no alas, palika Berliānam, bet es tik ļoti pieradu pie kakla apkakles sajūtas, ka vairs nepamanīju?

Bet es joprojām nezinu tā mērķi? Ko darīt, ja viņam noteiktā brīdī mani jānogalina?

Ar roku aptaustījis šos atkritumus, viņš netīri lamājās Kirfarongā.

"Tas ir tas, ko es domāju," meitene piekrītoši pamāja ar galvu. "Es saprotu, ka šīs ir jūsu vienīgās drēbes, bet novelkam tās, tās jums neder."

Pēdējais, ko no viņas gaidīju, bija šādi vārdi, un tie izklausījās, jāsaka, izaicinoši.

Vai viņa cenšas mani savaldzināt, jo neizdevās mani nogalināt, vai arī viņa tikai smejas?

Kārtējais apstiprinājums, ka šī nav Lindara Zinborro. Pat ja viņa nebūtu labi audzināta un laipna meitene, bet tikai izlikās nevainīga, viņa tik un tā nebūtu devusi šādus mājienus. Tas nav viņas ieradumos. Bet, dīvainā kārtā, man patika atšķirība, kas padarīja šo Lindaru vēl atšķirīgāku no iepriekšējās.

– Ha ha! – izlikās, ka viņas mēģinājums viņu nepārsteidza.

Patiesībā karstums apskaloja manu ķermeni, man tikai uz brīdi nācās iedomāties notikumu tālāko attīstību. Kas tas ir?

– Tātad. LABI. Patīk, valkā to. Kas man rūp? Vienkārši palaid mani vaļā, tas sāp,” viņa joprojām neizturēja un kļuva neērti.

Un tajā pašā laikā viņa atgādināja, ka es joprojām cieši turēju viņas roku ar dunci, lai neļautu sevi sagriezt. Bet interesanti ir tas, ka es nejutu nekādas bailes. Viņa no manis nebaidījās un nemeloja. Es justu melus.

Varbūt viņš patiešām vēlas noņemt apkakli? Bet kāpēc viņai tas ir vajadzīgs? Un tas ir arī ļoti interesanti, vai tas darbosies? Man tas neizdevās, lai arī ko es mēģināju to sagriezt.

"Labi, sagrieziet to," es nolēmu eksperimentēt.

Viņai joprojām nebūs laika mani nogalināt, bet, ja viņai izdosies aizvākt šos atkritumus, tas būs vienkārši lieliski.

Meitene īsi ieskatījās man acīs, it kā pārliecinātos, ka es runāju nopietni, un sāka griezt biezo ādu. Tajā pašā laikā viņa sāka skaidrojumus, kas daļēji apstiprināja to, ko es jau zināju.

Apkakle labi nepadevās, bet Lindara, tas ir, Vasiļina, kā viņu sauca, mēģināja un…

– Gatavs!

Ak brīnums! Viņai izdevās!

Tas neprasīja daudz pūļu, bet viņai tiešām izdevās to noņemt! Nirfeat muļķības atvērās, un es brīvi elpoju. Lai ko apkakle darīja, tā vairs nedarbojās!

Viņš ar interesi skatījās uz dunci, kas spēja izdarīt to, ko Berliāna dimanta nagi, kas vienkārši izgāja cauri, nenodarot kaitējumu, vienā reizē nebija spējīgi, tāpat kā jebkurš cits instruments.

Šai Vasiļinai ir kaut kāds aizdomīgs asmens, acīmredzami maģisks. Man tas būs jāpaskatās tuvāk.

Vai arī runa nav par pašu ieroci, bet gan par to, kas to tur?

Tiesa, tāpēc es vairs neuzticējos Ēnai. Es joprojām nesapratu, kas viņa ir un no kurienes viņa nāk. Pirms septiņiem gadiem Tapredelam izdevās mani maldināt, bet, paveicis tik smagu darbu, viņš nesaņēma to, ko gribēja. Viņš nekad nav dabūjis ne manu zobenu, ne pili, ne, es ceru, varu pāri robežai. Vai tas varētu būt viņa jaunais plāns? Vai arī viņš sākotnēji paredzēja mūsu atdalīšanos no Berliāna? Un ja jā, kāpēc viņam tas bija vajadzīgs?

Jautājums palika atklāts. Man gan bija viens pieņēmums, bet bija vērts par to kārtīgi padomāt, bet ne šeit un ne tagad.

Ēna dīvaini paskatījās uz mani, un pār manu ķermeni apskaloja jauns karstuma vilnis. Es skaidri jutu viņas intereses atbalsis, un ķēdes, kas mūs saistīja, uzreiz šķita stiprākas.

Tas ir slikti… Ir slikti, ja manu Ēnu sūta nodevējs. Un ir labi, ja tas tā nav, un es kļūdos visos savos secinājumos. Dragon Progenitor, ļaujiet man kļūdīties…

– Ko jūs domājat par? – Es to viltoju, es ieeju šajā spēlē.

– Nekas! “Vasiļina sāka būt sarkastiska tā, kā neviena labi audzināta niera nekad nebūtu iedomājusies.

Un tomēr viņa ir ļoti apmulsusi. Un tas tik aizkustinoši kļūst rozā…

Es izmisīgi gribēju pastiept roku un pieskarties viņas vaigam. Atkal sajūti maigās ādas samtaino maigumu, saspied lūpas ar skūpstu… Tāpēc apstājies! Ikviens zina, kā viņi var savaldzināt Haosa spēkus.

Paķērusi meitenes jaku, kas, par laimi, bija man virsū, es iegāju gultā, kuru viņa bija sagatavojusi, un sāku vērot, kā viņa pinās ar uguni. Godīgi sakot, siltumu man nevajadzēja pārāk daudz. Mana maģija bija gandrīz atjaunota, un es nemaz nenosaltu, taču bija smieklīgi skatīties Ēnu kņadu.

Vai viņš tiešām cenšas manis dēļ?

Es nolēmu pagaidīt un redzēt, ko viņa darīs tālāk, bet man ir jāizdomā, cik daudz laika man ir.

"Berlian, kā Drakendorta aizsardzības artefakts? Vai jūs jūtat, kas ar viņu notiek?" – jautāja pūķis.

“Uz robežas un nebūs ilgi. Jums mani jāatbrīvo pēc iespējas ātrāk."

“Es saprotu, bet vai es būtu precīzāks? Dienu vai divas? Stunda? Es atradu Ēnu, bet šobrīd nevaru to jums piegādāt. Vispirms mums jāatrod Klīvers, un viņš ir kaut kur pilī.

"Es domāju, ka līdz pilnīgai iznīcināšanai ir vismaz nedēļa."

"Labi. Ber, vai tu pats nevari atstāt alu? – tas man pēkšņi atausa.

"Kas?"

“Tas pats! Vai esat mēģinājuši aizbraukt?

"Ko tu domā? Kad jūs pārtraucāt atbildēt, vai jūs domājat, ka es sēdēju salicis spārnus? – pūķis bija aizvainots.

"ES tevi sapratu. Atvainojiet, bet mēģiniet vēlreiz. Apstākļi ir mainījušies, pēkšņi, tagad, kad Ēna noņēmusi man apkakli, izrādīsies…” Apburta skatījos uz meiteni, kura lēnām griezās ap savu asi, izstiepdama rokas pret uguns.

Pasniedzis roku, viņš iemeta ugunī apkakles paliekas, un tās acumirklī sadega attīrošā liesmā. Nirfeat artefakts iznīcināja uguni, ko mana Ēna radīja ar manām rokām!

8. nodaļa. Vēl viena ēna

Vasilina Blizzard, Pūķa ēna.

Drakendort Reach, Dragon Peak, kaut kur ceļā uz pili

Draklords saprata, ka es neesmu Lindara Zinborro, bet gan pavisam cits cilvēks. Man nebija jāizliekas par viņu vai jāpierāda pretējais. Nē, viņš nebija laimīgs, bet es to negaidīju. Taču neitrālā nostāja šajā jautājumā mani iepriecināja. Godīgi sakot, es baidījos no daudz neatlaidīgākas reakcijas.

Manā galvā uzreiz parādījās viduslaiku fantāzija ar mīļotā sadedzināšanu uz sārta: pēc Regas pavēles cilvēki mani iemet ugunī, un es kliedzu: "Pagaidi, es visu paskaidrošu!"

Brrr!

Taču mūsu negaidītā saruna, lai arī īsa, bija jēgpilna, un, dīvainā kārtā, es jutos labāk.

Jā, Reginhards Berlians vēl nav izlēmis, vai tas ir labi vai slikti, ka es neesmu Lindara Zinborro, taču viņš ir apstiprinājis, ka joprojām esmu viņa Ēna. Man tas vairāk ir neitrāls statuss. Man liekas, ka nevienam pūķim tik svarīgajam viņš nekaitēs. Un tur mēs lēnām iepazīsim viens otru labāk, un es varēšu viņu pārliecināt, ka no manis nav jāgaida problēmas, un, es ceru, viņš neatteiksies palīdzēt, kad tiks galā ar katastrofu. Viņam uzticētais limits.

Tagad draklords man vairs nešķita kā mežonis vai akmeņiem nomētāts porno aktieris, kā tad, kad mēs pirmo reizi tikāmies. Pat neskatoties uz savu kailumu, viņš tagad daudz vairāk līdzinās portretā attēlotajam Reginhardam Berliānam, kad viņš nemetas ar krūtīm pret durstošo ieroci – atcerējos mirkli, kas mani tik ļoti šokēja alā un neviļus lūkojos uz vīrieša. kaila krūtis.

Oho! Nav rētu. Varbūt es viņu nebiju tik ļoti sāpinājis? Es tikko redzēju asinis un nobijos, un bailēm ir lielas acis. Un vispār tajā brīdī bija tik daudz stresa…

"Paldies," izdzēris, dralords atdeva man ūdens kolbu, izraujot mani no atmiņas.

Atjēgusi es ņēmu to un vainīgi pasmaidīju:

– Mans prieks. Es nezinu, ko vēl es varu darīt jūsu labā. Mēs nēsājām līdzi drēbes un pārtiku, bet viss palika maniem pavadoņiem tālu no šejienes. Varbūt jāuztaisa lielāks ugunsgrēks?

Bija forši, neskatoties uz to, ka zem jakas ļoti pārdomāti biju uzvilkusi kažokādas vesti, kuras klātbūtne šobrīd bija liels palīgs. Un joprojām es saraujos. Visas vietas, kas nebija vērstas pret uguni, acumirklī sasala. Vējš pūta atklāti ledains, lai kā pūķis un viņa uzticīgā Ēna pūlējās debesīs.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «Литрес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на Литрес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.