Edgars Auziņš
No mīlestības līdz naidam… un atpakaļ

1. nodaļa.

– Mans mazais piliens, es jau sen gribēju pateikt, ka es tevi ļoti mīlu! Es tevi tik ilgi meklēju, tu esi vienīgā, kuru es gribu mīlēt! Tu kļuvi par manas dzīves, manas pasaules, gaisa jēgu. Precies ar mani?

Igors izņēma no kabatas ceriņu krāsas samta kastīti un pastiepa to uz atvērtas plaukstas.

– Pilenīt, es tevi lūdzu, iepriecini mani. Es apsolu, ka būšu tev labākais vīrs pasaulē. Jūs nekad to nenožēlosit, kad mēs apprecēsimies.

Meitene apmulsumā sēdēja sarkana, nepaskatīdamās no galda. Viņai šķita, ka visi restorāna apmeklētāji skatās uz viņiem, rāda ar pirkstu un smejas, kas viņai radīja tik lielu vēlmi kļūt tik mazai un neredzamai. Šajā laikā pie galda tuvojās divi viesmīļi sniegbaltos kreklos, tauriņos un melnās biksēs. Viens rokās turēja milzīgu sarkanu rožu pušķi, otrs šampanieša spaini. Pēc Igora zīmes viņi nolika ziedus iepriekš sagatavotā vāzē un spaini ar šampanieti uz galda un apstājās pie galda gaidošās pozās. Vīrietis viņiem pamāja ar galvu, viesmīlis paņēma šampanieša pudeli, ar mīkstu popsienu to atvēra un graciozi ielēja burbuļojošo dzērienu glāzēs. Igors turpināja turēt kastīti plaukstā un skatīties uz meiteni, saspringti gaidot viņas atbildi. Šajā laikā viņiem tuvojās vijolnieks, kurš sāka spēlēt ļoti maigu melodiju ar tādu entuziasmu, it kā pati vijole dziedātu par kaut ko personisku.

Meitene bija gatava izkrist pa grīdu. Viņa nebija tam gatava, kad Igors šodien viņu uzaicināja uz restorānu. Un viņas apģērbs restorānam īsti neatbilda šim brīdim – vienkārša tumši zila kleita ar augstu apkakli, rotāta ar adītu apkakli, tādas pašas adītas aproces uz garām piedurknēm, vecas vienkāršas melnas kurpes ar zemiem papēžiem. Viņa tiešām negribēja šeit nākt, bet vīrietis viņu pierunāja. Un tagad viņa sēdēja pie kāda izskatīga vīrieša dārgā uzvalkā, sniegbaltā kreklā, uz kuru sānis skatījās visas restorāna brīvās sievietes, kuras acīs varēja lasīt: “Un ko viņš atrada šajā kalnā. ? Es esmu viņas labākā."

– Pilīte, man ieteica vienu restorānu, es gribu ar tevi tur aiziet, pārbaudi, vai mani “reklāmdevēji” nemelo. Mēs vienkārši paēdīsim pusdienas, neuztraucies, tu esi visskaistākā,” vīrietis teica, apskaujot meiteni ap vidukli.

Kad viņa piekrita, viņa pat neiedomājās, ka Igors, viņas vīrietis, ar kuru viņa satikās gandrīz gadu, viņu bildinās. Un tagad viņa sēdēja ar sarkanu seju no sajūsmas un šoka un baidījās kustēties. Un aiz loga mežonīgi ziedēja ābeles un ceriņu krūmi, šūpodami zarus vieglajā vējā, it kā pierunādami meiteni piekrist priekšlikumam.

– Pilenīt, vai tu esi pret to? – vīrietis kļuva noraizējies, kad viņas klusēšana ievilkās.

Aiz sajūsmas viņa nespēja atbildēt, mēģinot norīt saspringto vārdu kamolu, viņa vienkārši piekrītoši pamāja ar galvu.

– Mīļā, vai es pareizi sapratu, ka tu piekrīti?

Viņa vēlreiz pamāja ar galvu, sakosdama lūpas tik stipri, ka baidījās, ka iekodīs tās, līdz tās noasiņos. Vīrietis atvēra kastīti, izņēma no tās skaistu gredzenu, paņēma meitenes roku un uzlika viņai uz pirksta. Un šajā laikā pie kaimiņu galdiņiem sēdošie apmeklētāji, kas aptuveni piecas minūtes vēroja notiekošo, sāka aplaudēt, kas meitenei lika vēl vairāk nosarkt. Tikai pēc desmit minūtēm, kad viesmīļi un vijolniece bija pametuši savu galdiņu un pārējie bija atgriezušies pie sarunām, viņa spēja paskatīties uz vīrieti, kurš ar saspringtu uzmanību un cerībām raudzījās viņas sejā.

– Pilenīt, tu esi sarūgtināts? – jautāja Igors.

"Nē," viņa pakratīja galvu, "tas viss ir tik…negaidīti."

– Kāpēc, Pilenīt? Vai tiešām gada laikā, kad esam kopā, neesi redzējusi, ka esi man ļoti mīļa? Es tik ilgi gaidīju tādu meiteni kā tu un ļoti vēlos, lai mēs kļūtu par ģimeni, es tevi ļoti mīlu. Tikai ticiet man, es mīlēšu un rūpēšos par jums. Nu, vai tu piekrīti kļūt par manu sievu?

"Piekrītu," viņai beidzot izdevās atrast spēku smaidīt. "Tikai es vēlētos, lai jūs noteikti satiktos ar maniem vecākiem un lūgtu viņiem manu roku." Man tas ir ļoti svarīgi.

Viņas dvēselē ziedēja pavasaris, simtiem vecais ledus, kas bija spiedis viņas sirdi, bija izkusis, viņa gribēja mīlēt un būt mīlēta. Bet viņa līdz pašām beigām joprojām neticēja, ka šis vīrietis viņu mīl, un noteikti nedomāja, ka būtu gatavs viņai bildināt. Pirms tās dienas viņi nekad nebija runājuši par savām jūtām. Viņa uztvēra viņa skatienus, bet pat nevarēja iedomāties, ka viņš pret viņu jūt kaut ko vairāk nekā tikai draudzību.

Kopš skolas laikiem viņa neticēja, ka varētu atrast vīrieti, kurš viņu mīlētu, dzīves stunda viņai bija pārāk sāpīga. Kapitolija nekad nav uzskatījusi sevi par skaistuli, kas spēj iekarot tādu vīrieti kā Igors. Viņa redzēja, kā sievietes uz viņu skatās, zināja, ka daudzi vēlētos ar viņu kļūt tuvāki, taču viņš nez kāpēc izvēlējās viņu. Viņas dvēselē ielauzās šaubas un tajā pašā laikā viņa bija laimīga. Viņa bija viņu nelaimīgi mīlējusi ilgu laiku. Un Kapitolijai šķita, ka visas viņu tikšanās Igoram neko nenozīmē, ka viņi ir tikai labi draugi un nav jēgas uz kaut ko vairāk cerēt. Un tagad viņas sirds pukstēja cerībā, ka viņa būs laimīga.

***

Kapitolija satika Igoru darbā un skolā. Vasarā skolas direktore Svetlana Vasiļjevna viņai atzvanīja no atvaļinājuma uz darbu.

– Kapočka, mūsu sponsori nolēma veikt nelielus remontdarbus dažās klasēs, tostarp jūsu, pirms mācību gada sākuma. Nāciet, lūdzu, mums ar jums jāpārrunā sienu krāsa, un ir vēl citi sīkumi. Jūs arī kaut ko teicāt par dažām iekārtām un plauktiem. Tātad, kamēr ir iespēja, mums tas viss ir jāatdzīvina, pretējā gadījumā, kad mūsu sponsori dakšīs vairāk. Tiekamies skolā rīt pulksten 10.

Skola, kurā viņa strādāja, celta pagājušā gadsimta piecdesmitajos gados, un viņas birojs nebija renovēts gandrīz kopš skolas nodošanas ekspluatācijā. Reizēm bērniem no griestiem krita apmetums, krāsa gabalos lidoja no sienām, un logu rāmji bija tik sausi, ka no plaisām nepārtraukti nāca caurvējš. Neraugoties uz to, ka reģionālā pilsēta, kurā tagad dzīvoja Kapitolija, atradās Krievijas dienvidu reģionā, ziemā joprojām bija diezgan auksts, un viņai un studentiem nācās ietīties siltās drēbēs. Ja citās klasēs dažkārt vismaz tika remontēts, tad viņas krievu valodas un literatūras klasi, kas atradās garā gaiteņa pašā galā, tāda laime nez kāpēc apgājusi. Tāpēc Kapitolija bija sajūsmā, ātri atvadījās no vecākiem, kur pavadīja atvaļinājumu, un steidzās uz autoostu.

Kad viņa no rīta ieradās skolā, netālu no lieveņa viņu sagaidīja skolas direktors un vīrietis, kurš izskatījās 35 gadus vecs, nedaudz virs vidējā auguma, tumšmatains, izskatīgs un pārliecināts par sevi.

– Kapitolina Maksimovna, iepazīstieties, tas ir Igors Nikolajevičs, uzņēmuma direktors, kurš veiks remontu mūsu vietā. Es tevi pametīšu, un tu pats vienosies, ko darīsi ar biroju. Es gribu teikt, ka ir nolemts veikt pilnīgu jūsu biroja remontu,” un Svetlana Vasiļjevna aizbēga.

Papildus remontdarbiem Kapitolina jau sen bija vēlējusies pārveidot biroju, ko viņa ieguva, kad ieguva darbu. Pirmkārt, viņa gribēja apgriezt rakstāmgaldus, lai gaisma uz tiem kristu no pareizās puses. Viņa arī vēlējās izveidot plauktu bloku, kas aptvertu visu sienu, jo tajos divos mazajos vecajos skapjos ar čīkstošām durvīm, kas vienmēr verās, nebija visas grāmatas un rokasgrāmatas, kuras viņa vēlējās ievietot birojā. Un es gribēju izveidot sev ērtu darba vietu. Viņa vairākkārt domāja, kā iekārtos savu biroju, un tagad viņas sapnis varētu piepildīties.

Viņa pastiepa roku Igoram Nikolajevičam.

"Sveiki, mani sauc Kapitolina Maksimovna," un viņa nosarka.

Viņa jau bija pieradusi, ka viņas vārds visiem lika pasmaidīt, bet vīrietis ar nopietnu seju uzmanīgi satvēra viņas roku savējā un viegli to pakratīja.

– Esmu ļoti gandarīts. Tagad tik neparasts un rets vārds. "Man atgādina pavasari," viņš atbildēja, redzot viņas pārsteigto skatienu. – Tas izskatās kā “piliens”, kā pavasarī pilieni.

Viņa vēl vairāk nosarka no viņa vārdiem un steidzās atņemt viņam roku.

– Ejam uz klasi, es tev parādīšu, ko vēlos mainīt.

Tikai tagad vīrietis pasmaidīja un pamāja viņai ar galvu.

– Lūdzu, pagaidīsim mazliet. Tagad ieradīsies mani strādnieki, es gribēju, lai jūs visas savas idejas izstāstiet tieši manam meistaram, kurš šeit komandēs.

Viņš paskatījās pulkstenī.

– Viņiem vajadzētu ierasties jebkurā brīdī. Maksimālais, apmēram piecu minūšu laikā. Mans Arsenijs Fomičs ir ļoti atbildīgs,” viņš paskatījās apkārt un pasmaidīja. – Un tur viņi nāk.

Ap līkumu parādījās neliels zils mikroautobuss ar uzņēmuma logotipu sānos un piebrauca pie skolas lieveņa. No tās iznāca seši cilvēki, ģērbušies vienādos darba apģērbos ar tādu pašu uzņēmuma logotipu uz jakām. Viens no vīriešiem piegāja pie Igora Nikolajeviča, sasveicinājās, pēc tam pastiepa roku Kapitolijai un ļoti uzmanīgi to paspieda.

"Mēs esam gatavi doties," viņš ziņoja. "Pavēli, saimniece," un piemiedza aci.

Kapitolija kopā ar brigadieru un diviem citiem strādniekiem iegāja savā kabinetā. Igors Nikolajevičs viņiem sekoja un vēroja, kā meitene ar entuziasmu stāsta Arsēnijam Fomičam par savām idejām. Viņš klausījās un pamāja, piekrītot, un pat ieteica kaut ko, lai padarītu to vēl labāku. Skolotājas seja tajā brīdī bija tik skaista un garīga, ka Igors nevarēja atraut no tās acis. Pēc izskata visparastākā meitene, ne vecāka par divdesmit, gaišmataina, ar parasto “skolotājas” frizūru “bulciņa pakausī”, bet viņas tumši zilās acis dzirkstīja tik neparastā gaišumā un laipnībā, ka neizprotami gara. -vīrieša dvēselē rosījās aizmirsta sajūta, kas atgādina maigumu, entuziasmu. Tad viņš pamanīja, ka viņas seju, šķiet, veidoja talantīga tēlnieka mīlošā roka, glīta, ļoti maiga, it kā no iekšpuses mirdzoša. Un viņa ļoti jauki nosarka, kad pamanīja viņa skatienu uz sevi.

Viņš neiejaucās sarunā starp skolotāju un viņa meistaru, vēroja viņus no malas, taču viņam bija sajūta, ka šīs meitenes siltums viņu apņem, liekot viņa sirdij pukstēt straujāk. Kad viņa atvadījās no strādniekiem, viņš aizveda meiteni uz lieveni un piedāvāja braukt mājās. Viņa atkal jauki nosarka un atteicās. Igors nolēma neuzspiest notikumus, jo viņam joprojām būs laiks ar viņu runāt un labāk iepazīt. Viņš stingri nolēma pats, ka noteikti darīs visu, lai šī meitene kļūtu par viņu.

***

Kapitolija gāja mājās un atcerējās Igoru. Viņa redzēja viņu tur klasē, kas viņu vēroja. Viņa fiziski juta uz sevi viņa skatienu, kas lika viņas sirdij pukstēt straujāk, taču viņa centās to neizrādīt. Kapitolija diez vai piespieda sevi nereaģēt uz viņa uzskatiem un spēja vienoties ar brigadieru, kurš izrādījās absolūti brīnišķīgs cilvēks un pieredzējis speciālists, un pārrunāt visu, ko viņa vēlētos darīt savā klasē. Viņi vienojās satikties pēc divām nedēļām un atvadījās.

"Nu, kāpēc viņš uz mani tā skatījās? – meitene nemitīgi domāja. – Un kāpēc jūs piedāvājāt to īstenot? Vai es viņam patiku? Nu, tas nevar būt, Viņš ir tik izskatīgs, un es esmu tik… parasta. Ja viņš gribēs, viņam būs tik daudz meiteņu, ka viņam nebūs kur likt.

Aizmigdama viņa nemitīgi redzēja viņa acis, kas viņu cieši vēroja, ar skatienu iekļūstot viņas dvēselē.

Kad viņa pēc divām nedēļām ieradās skolā, lielākā daļa darba klasē bija pabeigta. Griesti bija mirdzoši balti, nomainīti logi, sienas nokrāsotas jaukā gaišā persiku krāsā, grīda iztīrīta un svaigi lakota. Arsenijs Fomičs smaidot klausījās viņas sajūsminātajos vārdos un apmierināti pamāja ar galvu. Tagad palika svarīgākais – iekārtot biroju pēc viņas idejas.

Kamēr viņi runāja, atvērās durvis un ienāca Igors Nikolajevičs. Viņš sarokojās ar brigadieru un veltīja viņai savu spožāko smaidu, kas lika viņai atkal nosarkt līdz pašām matu saknēm.

"Kas ar mani notiek," Kapitolija sadusmojās, "kāpēc es tā nereaģēju uz šo vīrieti? Un kāpēc viņš tā skatās uz mani?

Viņa atkal sarāvās un paspēja pabeigt sarunu ar brigadieru, tad atvadījās līdz nākamajai tikšanās reizei pēc nedēļas un izgāja ārā. Igors viņu panāca uz ielas.

"Kapitolina Maksimovna, pagaidi," viņš viņu sauca. – Es gribēju tev kaut ko uzdāvināt.

Viņa apstājās un ar izbrīnu vēroja, kā viņš no savas dārgās mašīnas aizmugurējā sēdekļa izvilka lielu baltu un rozā rožu pušķi. Viņai trūka runas, kad viņš piegāja pie viņas un pastiepa ziedus.

– Kapitolina Maksimovna, tas ir jums.

Viņš staroja smaidā un skatījās uz viņu ar savām tumšajām acīm ar tādu maigumu, ka viņa vēl vairāk bija pazudusi savās jūtās un nezināja, ko darīt.

***

Viņai netika atņemta vīrieša uzmanība, viņai vairākkārt stāstīja, ka viņa ir skaista, olimpiādes tante, kas viņu uzņēma pēc skolas, mācīja viņai “sievišķās” gudrības, lai savā vienkāršajā kleitā izskatītos pēc dāmas, mācīja viņu vērot. seju, lai izveidotu sev neuzkrītošu grimu, kas izceļ viņas maigo ādu un tumši zilo acu spilgtumu. Viņi daudz laika pavadīja sarunās, kas viņai deva tik daudz dzīves gudrības. Lai gan viņas un viņas mātes attiecības bija uzticamas, krustmāte kļuva par viņas draugu, tuvāko cilvēku.

Pēc koledžas beigšanas viņai bija vairāki pielūdzēji, taču viņa nebija pieradusi pie tik “plašām” uzmanības pazīmēm. Pēc skolas, pareizāk sakot, pat pēc koledžas viņa vairākas reizes mēģināja atļauties komunicēt ar vīriešiem, taču kaut kas liedza uzticēties šīm attiecībām. Katru reizi viņa tos apturēja, pat nesākot skūpstīties. Katru reizi, kad viņa iedomājās, ka viņi varētu iet tālāk par skūpstīšanu, viņa jutās slikti. Viņa nespēja piespiest sevi pat domāt par to, ka varētu nonākt gultā ar kādu. Kāda cita rokas uz viņas ķermeņa, kāda cita lūpas glāstīja viņu – viņa jutās nepatīkami līdz trīcēšanai. Viņa nejuta pat tuvu nekādu sajūsmu, vēlmi pēc tuvības, mežonīgu kaislību, par ko viņi raksta romantiskajos romānos.

Nē, bez mīlestības viņa pat neskūpstos. Pat viņas dažu draugu un paziņu argumentācija, ka sekss ir labs sievietes veselībai, nevarēja piespiest viņu pārkāpt savu principu. Un, kad viņa to izteica saviem pielūdzējiem, viņi vienkārši viņu pameta, daži ar nicinājumu, citi grozīja pirkstus pie deniņiem, citi vienkārši atbildēja, ka viņi pat nav domājuši par nekādām nopietnām attiecībām, tikai seksu un neko vairāk un meiteni. ar tarakāniem galvā viņiem neinteresē.

Pēc tuvinieku nodevības skolā Kapitolija iesaldēja visas emocijas un jūtas. Kad stājos filoloģijas nodaļā, nopriecājos, ka kursā bija tikai ducis puišu, kuriem viņa pat neinteresēja, uzskatot, ka viņa ir garlaicīga un pelēka. Viņas kursa biedri pastāvīgi atradās aktīvos meklējumos un pēc tam lekciju laikā enerģiski dalījās iespaidos ar draugiem. Kapitolija nevarēja saprast, kā var tik brīvi gulēt ar vienu, pēc tam ar otru un to visu saukt par “laimes meklējumiem”? Vai tiešām meitenes var tik brīvi atdot savu ķermeni bez savstarpējām jūtām? Un es nesapratu tos puišus, kuri bija tik gatavi izvēlēties sev “draudzeni” tādā pašā “laimes izslāpušā” sērijā, šodien ar vienu, rīt ar citu, un tas viss tika izskatīts lietu kārtībā. . Kur visā šajā “partneru” maiņu virknē var būt patiesas jūtas? Viņa vienmēr ignorēja savu “draugu” izsmieklu, kuri neticēja, ka viņa netiecas pēc “tikšanās” ar puišiem, viņi viņu sauca par “mūžīgo jaunavu”, “ledus krekinga”, “neaizskaramo”. Kapitolija bija nepatīkama, taču viņa devās tālāk un ticēja, ka satiks savu vīrieti, kuru liktenis viņai bija lēmis.

***

Tagad viņa paskatījās uz pušķi, ko Igors viņai pasniedza, un nezināja, ko teikt. Vīrieši viņai uzdāvināja ziedus, taču tik milzīgs pušķis bija pirmo reizi. Šis pušķis bija tik skaists, ka viņa iekoda vaigā, līdz sāpēja, lai neraudātu. Viņa piespieda sevi paņemt ziedus.

– Paldies, bet kāpēc? – Tas bija viss, ko viņa spēja pateikt, tik tikko izspiežot vārdus caur sauso kaklu.

"Par to, ka satiku skaistāko meiteni pasaulē," smaidot atbildēja Igors, pasniedzot viņai pušķi. – Es gribētu tev ieteikt aiziet uz kafejnīcu. Mēs varētu viens otru labāk iepazīt un aprunāties. Es negribu Tevi pazaudēt.

"Bet es neesmu ģērbusies, lai dotos uz kafejnīcu," ar bailēm atbildēja Kapitolija, drudžaini atceroties, ka šodien bija ģērbusies parastos gaiši pelēkos lina svārkos un gaiši baltā blūzītē ar īsām pūšamām piedurknēm, kurā viņa vairāk izskatījās pēc augsta. skolnieks nekā viņa vecuma meitene.

"Tici man, tu esi skaista jebkurā apģērbā," vīrietis atkal atbildēja ar smaidu. – Lūdzu, ļaujiet man jūs uzaicināt. Es zinu netālu vienu ļoti jauku kafejnīcu, kas pieder manam labam draugam. Mana komanda tur veica remontdarbus. Tajā pašā laikā novērtējiet mūsu darbu.

Viņš atkal plati pasmaidīja, kas viņu padarīja tik… izskatīgu, ka Kapitolija saprata, ka vēl mazliet un viņa kritīs, jo kājas atteicās viņu turēt. Pēkšņi viņas prātā iešāvās prātā doma – vai viņa tiešām bija satikusi viņu, savu vīrieti, ar kuru viņa vēlētos būt laimīga, uzticēties viņam, justies mīlēta, vajadzīga, vienīgā?

Viņai ļoti patika kafejnīca, bija ļoti jauka, kaut kā mājīga. Un tiešām varēja just renovācijas kvalitāti. Viņa nekavējās pat ieskatīties tualetes telpā, lai redzētu, ka tur viss ir visaugstākajā līmenī, stingri, cienīgi.

“Šeit ir ļoti skaisti,” viņa novērtēja, kad Igors veica pasūtījumu un viņi gaidīja, kad tas tiks pasniegts.

Pamazām viņa atlaida savas bailes un sasprindzinājumu un sāka runāt ar vīrieti. Kad Igors ieteica pāriet uz “tu”, viņa atkal samulsa, bet pamāja ar galvu. Igors izrādījās ļoti interesants sarunu biedrs, labi lasīts, lasītprasmes (kas viņai bija svarīgi), ar humora izjūtu un taktu. Viņš neslēpa informāciju par sevi, runāja vienkārši un ar mazliet humora. Izrādījās, ka viņam ir 35 gadi (“desmit gadus vecāks”, viņa uzreiz aprēķināja), dzīvo viens savā dzīvoklī, viņa vecāki dzīvo Tālajos Austrumos un nedomā pārvākties pie sava dēla. Pēc institūta beigšanas Igors un viņa draugi izveidoja nelielu uzņēmumu, kas nodarbojās ar lauku māju un kotedžu celtniecību. Viņu uzņēmums guva lielus panākumus, un viņš nopelnīja labu naudu. Bija mīļotā meitene, ar kuru viņš grasījās precēties. Bet, kad uzņēmumam negaidīti radās finansiāli zaudējumi viena partnera “ekscentriskuma” dēļ, nācās to pārdot, lai atmaksātu sodus, meitene uzreiz atrada sev jaunu “mīļoto” un aizgāja kopā ar viņu. Igors ilgu laiku cieta no viņas nodevības, pēc kuras viņš ilgu laiku nevarēja sazināties ar meitenēm un izturas pret visiem ļoti piesardzīgi. Viņi šķīrās ar draugiem no iepriekšējā biznesa. Vīrietis nolēma izveidot savu nelielu renovācijas uzņēmumu. Daži viņu bijušie strādnieki piekrita sadarboties ar viņu, viņi arī atrada izcilu dizaineru, un veiksme viņu atkal gaidīja. Bet tagad Igors nevienam neuzticējās, viņš pilnībā kontrolēja darba izpildi un kvalitāti. Slinkie un hack strādnieki nekavējoties tika atlaisti. Palikušie bija atbildīgi strādnieki, par ko saņēma labas algas. Tāpēc uzņēmums ātri ieguva atpazīstamību un labus ienākumus. Bet viņa dzīvē vairs nebija sieviešu. Uz tikšanos ar Kapitolīnu.

Viņa runāja arī par sevi un savu ģimeni, bet nerunāja par personiskām lietām. Līdz šim attiecību tēma viņai bija nepatīkama, atmiņas joprojām bija sāpīgas.

Viņu tikšanās beigās Igors teica:

– Vai es varu tevi saukt par "pilienu"? Tas man atgādinās, ka satiku savu pavasari, kas lika manai dvēselei atkal uzziedēt. Un es ļoti vēlos doties pie taviem vecākiem un lūgt viņu svētību laulībai.

2. nodaļa.

Kapitolina Maksimovna Karpenko dzimusi nelielā dienvidu pilsētiņā, 120 km attālumā no reģiona centra, kur visi viens otru pazina un gandrīz puse iedzīvotāju bija viens ar otru radniecīgi. Viņa saņēma savu vārdu par godu vecvecmāmiņai no tēva puses, lai gan māte vēlējās viņu nosaukt par Jeļenu par godu mātei. Viņa mēģināja pārliecināt laimīgo jauno tēvu, ka vārds Kapitolija tagad izraisīs tikai izsmieklu un ka meitene visu mūžu tiks ķircināta, taču viņš bija nelokāms. Mājās viņu sauca mīļajā vārdā “Kapenka”.

Kapenkas vecāki visu mūžu dzīvojuši šajā pilsētiņā. Mamma Anna Ivanovna strādāja vidusskolā par krievu valodas un literatūras skolotāju, tēvs Maksims Petrovičs strādāja par galveno skolotāju vietējā skolā un tajā pašā laikā mācīja fiziku. Un meitai nekas cits neatlika kā sekot vecāku pēdās un arī kļūt par skolotāju. Viņa, tāpat kā viņas māte, izvēlējās krievu valodu un literatūru.

Kapenkas vecāki bija no tās cilvēku šķirnes, kurus sauca par “no veciem laikiem”, kur ģimenes jēdziens bija neaizskarams, viņi dzīvoja saskaņā ar Domostroja priekšrakstiem. Neskatoties uz vīra skarbo raksturu, Anna Ivanovna dzīvoja kopā ar viņu laimīgā laulībā, piedodot viņam jaunības kļūdas, upurējot savas vēlmes un sapņus par kaislīgu mīlestību, kā arī samierinājās ar faktu, ka viņas vīrs aprobežojās ar sausiem skūpstiem. vaiga, kad viņš apsveica viņu kādos svētkos. Maksims Petrovičs nedzēra, neballējās, kā saka, "viņš nebija iesaistīts sakaros, kas viņu diskreditēja". Viņam nepatika izrādīt “teļu” maigumu, tāpēc ģimenē viss bija stingrs un pēc noteiktas kārtības, pat pie tēva vecākiem, pareizāk sakot, pat vectēva. Tāpēc Anna Ivanovna atrada izeju 19. gadsimta romantiskajos romānos, rūpīgi, lai viņas vīrs nepamanītu, viņa raudāja par grāmatu varoņu likteni, sapņoja par tādu mīlestību, kad sirds deg un dvēsele lūst.

Kā skolotājiem viņu mājā bija liela bibliotēka, kurai Maksims Petrovičs lielā istabā izgatavoja sienas garuma plauktu; Viņi no vīra vecākiem ieguva trīsistabu dzīvokli vecā trīsstāvu mājā. Lai gan telpas bija mazas, Anna Ivanovna spēja viņu dzīvoklī radīt mājīgu sajūtu.

***

Kopš bērnības vecāki savai meitai mācīja, ka viņai jāizaug paklausīgai, pieticīgai, atbildīgai meitenei un nevajadzētu tērēt laiku dīkdienībai. Turklāt māte ieaudzināja meitiņā mīlestību pret lasīšanu un ar lepnumu vēroja, kā Kapitolija lasa grāmatas, nevis bezmērķīgi klīst pa ielām. Viņi bieži pārrunāja lasītās grāmatas ar meitu, un dažreiz Kapenkas uzskati par grāmatu notikumiem pārsteidza viņas māti. Viņa pat varēja pamanīt, ko Anna Ivanovna palaida garām, un vienmēr atrada skaidrojumus varoņu rīcībai. Bet visvairāk meitai patika romantiskā literatūra, ticēja Scarlet Sails un Princes, lasīja Jeseņina un Bairona mīlas tekstus, mīlēja Dž.Verna, V. Skota piedzīvojumus un Dž.Simenona un A detektīvromānus. Kristija. Tikai vēlāk, kad viņa devās studēt uz reģionālo pilsētu, viņa sāka lasīt mūsdienu romantiskos romānus, brīžiem piesarkstot no kauna, bet dažreiz iedomājoties sevi šo varoņu vietā.

Reizēm Anna Ivanovna prātoja, vai viņi neiet pārāk tālu, audzinot savu meitu, kura uzauga ar rozā brillēm. Viņa tic godīgumam un godam, skaistiem darbiem, mūžīgai un vienīgajai mīlestībai un cer atrast cilvēku, kurš mīlēs tikai viņu vienu. Bet patiesībā dzīve ir diezgan nežēlīga, gandrīz katra ģimene saskaras ar nodevību un nodevību.

Viņa nekad nestāstīs savai meitai, ka viņu pirmajā laulības gadā Maksims nolēma viņu atstāt citas sievietes dēļ, kura ar visu spēku centās atņemt vīru no ģimenes. Tikai viņa vectēva Gavrila Pavloviča, spēcīga un briesmīga cilvēka, iedzimtā Kubas kazaka iejaukšanās, kurš līdz pat pēdējām dienām savās rokās turēja visu savu radinieku un viņu pēcnācēju dzīvības, izglāba viņu ģimeni no sabrukuma. Pašam vectēvam bija divi brāļi un četras māsas, kuri ciltskoku papildināja ar daudziem pēctečiem, kuri izklīda pa visu valsti, un šajā dienvidu pilsētā dzīvoja pāris tantes ar savām ģimenēm. Tikai pašam Gavrilai Pavlovičam, kurš bija vecākais dēls un pēc vecāku nāves pārņēma viņu pienākumus, bija tikai viens dēls un viens mazdēls. Tieši viņš pasauca Maksimu pie sevis un paskaidroja, ka, tā kā par sievu izvēlējies vienu sievieti, nav jēgas vazāties ar citām sievietēm. Iepriekš bija jādomā par to, vai viņš mīl savu izvēlēto. Un, ja viņš saprata, ka nemīl, tad ļaujiet viņam saspiest savu "ārējo mīlestību" dūrē un mest to suņiem. Kad viņš ir uzņēmies saistības pret ģimeni, viņš neuzdrošinās tās lauzt. Pēc kāda laika Maksims zaudēja savaldību un nomierinājās, un, uzzinot, ka Anna gaida bērnu, viņš pārtrauca visus sakarus no sāniem. Un kopš tā laika es neesmu skatījies ne uz vienu sievieti. Laika gaitā viņš atzinās Annai, ka ir viņai un vectēvam pateicīgs par to, ka atturēja viņu no neuzmanīga soļa, un tagad ir laimīgs, ka viņam ir spēcīga ģimene.

Viņš redzēja, kā viņa “kaislīgā mīlestība” uzvedās histēriski, paziņojot, ka šķiras ar viņu, cik daudz sūdu viņa izlēja, izplatot neglītas baumas par Maksimu un Annu, kā arī pārstāja slēpt savus merkantilos nodomus, kuru dēļ viņa vēlējās atņem viņu no ģimenes. Maksima ģimene pēc reģiona standartiem bija diezgan turīga, tāpēc viņi gribēja Annu izspiest, ieņemt viņas vietu un baudīt ģimenes labumus, cerot nestrādāt, pieņemt dāvanas un nolīgt strādniekus, kas visu darīs ap māju. Bet viņa pat nenojauta, ka Karpenko ģimenē sievietes necieš no dīkdienām, visi strādāja un saimniekoja patstāvīgi, bez palīgiem.

***

Kad Kapitolija iegāja pārejas vecumā no meitenes uz meiteni, viņas vecākiem bija nopietna izglītojoša saruna ar viņu par puišu un meiteņu attiecību jautājumu, kuras laikā tēvs viņai populāri skaidroja, ka pirms laulībām tikai tās sievietes, kurām ir kauns, iesaistās. tās” attiecības runā. Un pirms skolas beigšanas un pēc tam mana māte meitai pastāvīgi ieaudzināja, ka viņai jādod sava nevainība tikai savam mīļotajam vīram laulībā. Viņa minēja daudzus piemērus par zēniem, kuri saņēma “to pašu” no meitenēm un pēc tam viņus pameta. Un pati Kapitolija zināja visus šos gadījumus. Pilsētiņa bija pārāk maza un šādas ziņas izplatījās zibenīgi. Meitenes, kuras sāka zvanīt uz katra stūra, vienkārši bija spiestas pamest pilsētu, jo šeit viņas diez vai varēs atrast vīru. Un sarunas aiz muguras nekad neapstāsies. Vecmāmiņu tenkas vajās vienmēr un visur. Un arī mana kaimiņiene uz kāpnes, tante Marfa, kura strādāja vietējā tirgū, pastāvīgi nāca ciemos pie mammas un nesa mammai jaunākās tenkas. Lai gan māte teica, ka viņai nepatīk tenkas, viņa vienmēr uzklausīja Marfu un ļoti dedzīgi tās pārrunāja ar savu kaimiņieni.

***

Marfa Fedorovna dzīvoja viena ar savu meitu Viktoriju, kas bija sešus gadus jaunāka par Kapitolinu. Viņas vīrs strādāja par celtnieku un pilnīgi absurdi nomira darbā, iekrītot būvējamās mājas kāpņu līnijā, kad viņu meitai Viktorijai bija divi gadi. Tad mamma atbalstīja savu kaimiņieni bēdās, palīdzēja, kā varēja, un tad viņi sadraudzējās, un kopš tā laika tante Mārfa bieži parādījās viņu dzīvoklī. Sievietes iegāja virtuvē, kur pie tējas apsprieda jaunākās ziņas, ūp un aah. Tajā pašā laikā Kapitolinai tika lūgts pieskatīt tantes Marfas meitu, kura auga kā diezgan kaprīza un izlutināta meitene. Viņa nekautrējās iet cauri Kapitolijas lietām, varēja kaut ko paņemt, neprasot un neatdot, viņa nemaz nesaprata, ka šāda uzvedība ir nepieņemama. Bieži man bija jādod Vikai kaut kas, ko viņa bija paņēmusi, lai viņa neuznāktu dusmu lēkme. Viņa bija aizvainota, kad Kapitolija viņai izteica komentārus, un ar asarām acīs devās pie mātes sūdzēties. Kad kaimiņi devās mājās, māte meitai lika būt uzmanīgākai pret Viktoriju, kura jau auga bez tēva un kurai bija nepieciešama uzmanība. Bieži Kapitolina bija spiesta paņemt Viku no bērnudārza vai doties pastaigā ar meiteni uz ielas, kur viņa pilnībā nepaklausīja un mēģināja aizbēgt no savas "auklītes". Viņa bieži darīja sīkus netīrus trikus un vienmēr "pārcēla" savu vainu uz Kapitolīnu. Mamma pat negribēja klausīties meitas paskaidrojumus, viņa tikai aizrādīja viņu un pieprasīja, lai viņa to vairs nedarītu. Ar laiku Kapitolija saprata, kā atteikties no nekaunīgās kaimiņmeitenes pieskatīšanas, atrada nodarbes pulciņu zīmēšanas, dejošanas veidā, kas aizņēma visu viņas brīvo laiku un mājās atgriezās vēlu, tāpēc Vikas dienas aprūpe viņai tika noņemta. . Bet tomēr, kad tante Marfa ieradās pie viņiem nedēļas nogalēs, meitene tika nosūtīta uz Kapitolijas istabu, lai viņa netraucētu sarunām.

***

Kapitolijai patika mācīties, viņai patika visi skolas priekšmeti, un viņa pati nolēma, ka skolotāju meitai nav tiesību mācīties slikti. Viņa vienmēr bija noraizējusies, kad viņa saņēma “labu” atzīmi un mēģināja to labot. Klasē viņi skatījās uz viņu tā, it kā viņa būtu stulbi un skolotājas meita, un viņi nesteidzas draudzēties. Meitenēm pēdējās klasēs attīstījās ļoti specifiskas intereses – zēni, par kuriem viņi visur un ļoti labprāt apsprieda. Bieži vien diskusiju objekts bija ne tik daudz paši puiši, bet gan viņu ģimeņu bagātība, kas ļautu jaunajai sievai dzīvot bez darba. Šādas sarunas Kapitolijai bija svešas, viņa uzskatīja, ka mīlestībai jābūt gaišai un sirsnīgai, un meklēt kādu labumu no šādas saiknes bija vienkārši briesmīgi. Kā var gribēt precēties ar bagātu vīrieti, bet nemīlētu? Tas ir kā sevis nodevība, faktiski sava ķermeņa pārdošana par naudu. Ja mīlestības nav, tad no kurienes tā nāks? Vai nav labāk atrast savu cilvēku un tad strādāt ar viņu ģimenes labā, lai viņu mājās būtu pilna un mājīga bļoda, pilna ar bērniem.

Arī pēdējo klašu zēni sāka interesēties par meitenēm. Dažu starpā radās savstarpējas simpātijas, un viņi sāka ceļot pa pāriem. Kapitolinai nesekoja neviens, izņemot skolas direktora dēlu Gļebu Pereverzevu, kurš bija vispopulārākais zēns šajā rajonā. Gandrīz visas meitenes sapņoja par draudzību ar viņu, bet no devītās klases viņš sāka izrādīt uzmanību Kapitolijai. Kad Anna Ivanovna par to uzzināja, viņa atkal aicināja meitu uz izglītojošu sarunu.

– Mana meitene, es lūdzu, atcerieties vienu lietu: ja jūs pieļaujat vienu kļūdu, jūs saprotat, par ko es runāju, jūs jau esat pietiekami vecs, un par jums tūlīt sāksies sliktas sarunas. Noslēpums vienmēr kļūst skaidrs, un mūsu pilsētā neko nevar noslēpt. Pat ja Gļebs tagad saka, ka viņš tevi mīl, kas zina, kā viņš izturēsies vēlāk, kad sasniegs savstarpīgumu no jums? Tāpēc ļaujiet pirmo reizi būt kopā ar savu mīļoto vīru un likumīgā laulībā. Un būtu labi, ja starp jums valdītu patiesa mīlestība, cieņa un sapratne. Atdot sevi bez mīlestības nav jēgas. Jūs nespēsiet saskatīt visu šo attiecību skaistumu, maigumu un sirsnību. Tad tu sapratīsi, ka man ir taisnība. Tagad laiki ir mainījušies, un “tās pašas” attiecības pirms laulībām vairs netiek uzskatītas par kaut ko tik apkaunojošu, kā tas bija mūsu laikos. Bet tomēr, kā teica mūsu senči, rūpējieties par savu godu jau no mazotnes. Ja jauneklis, kas jums patīk, gaida līdz jūsu kāzām un līdz tam rūpējas par jums, tad viņš ir cienīgs vīrs, un tas nozīmē, ka viņš jūs mīl. Un tikai jūs abi noteiksiet, kā izvērtīsies jūsu ģimenes dzīve. Bet es vēlreiz lūdzu, parūpējies par sevi līdz kāzām.

"Labi, mammu," Kapitolija samulsusi atbildēja.

– Meitiņ, saki, vai tev patīk Gļebs? Vai viņš jums neko tādu nepiedāvāja? – mamma jautāja.

"Man tas ļoti patīk," viņa neskaidri paraustīja plecus. – Bet viņam seko daudzas meitenes. Es nesaprotu, kāpēc viņš nevar atstāt mani vienu. Viņš neko nepiedāvāja, tikai vienmēr staigā man blakus.

Divus gadus Gļeba attieksme pret Kapitolinu nav mainījusies. Viņš vienmēr bija blakus, sniedza viņai mazas dāvanas, staigāja mājās, aicināja pastaigāties, sargāja, palīdzēja. Kad viņi iestājās vecākajā kursā, viņš pirmo reizi atzinās savā simpātijas pret viņu un sāka runāt par to, kā pēc skolas vēlas apprecēties ar Kapitolīnu. Viņa klausījās viņa vārdos un izmisīgi nosarka. Viņa nezināja, ko atbildēt puisim, kurš uzstājīgi pieprasīja no viņas atbildi, vai viņa piekrīt kļūt par viņa sievu.

Meitene ilgu laiku slēpa savas jūtas pret Gļebu, baidīdamās, ka, izdzirdējis no viņas atzīšanās vārdus, viņš par viņu pasmiesies un visi par to uzzinās. Bet līdz studiju beigām viņa draudzēšanās kļuva pārāk neatlaidīga, un pat Gļeba māte Vera Ivanovna, skolas direktore, runāja ar Annu Ivanovnu par nākotnes kāzām starp viņu bērniem. Kad Kapitolija uzzināja, ka viņas vecāki nav pret viņas laulībām ar Glebu, viņa atļāvās atzīt, ka mīl viņu. Gļebs bija priecīgs un to neslēpa, centās pietuvoties Kapitolinai, bet viņa neļāvās pat vienkāršiem apskāvieniem, par skūpstiem nemaz nerunājot. Viņa izvirzīja Gļebam nosacījumus, ka tas viss notiks tikai pēc kāzām. Viņš piekrita, un visi klasē zināja, ka, tiklīdz viņi saņems sertifikātus, Gļebs un Kapitolina iesniegs pieteikumu dzimtsarakstu nodaļā. Meitenes, kuras vēl nesen cerēja savos tīklos dabūt foršāko puisi, nemitīgi čukstēja aiz muguras, izplatot visādas tenkas, taču topošajiem laulātajiem bija vienalga. Viņi zināja, ka mīl viens otru un nekas nevar apturēt viņu mīlestību.

Kapitolijas skolas draudzene Ņina Košeļeva mēģināja atrunāt meiteni no apprecēšanās ar "šo narcistisko tītaru, kura gultā ir bijis vairāk meiteņu, nekā viņa spēj iedomāties". Taču Kapitolija ticēja Gļebam, ka viņš viņu mīl, un mēģināja nomierināt savu draugu, kurš bija nopietni satraukts, kad ziņa par viņu drīzajām kāzām pēc skolas beigšanas izplatījās klasē. Ņina aizrādīja draudzeni, mēģināja atvērt acis, saucot viņas vārdos un izvēloties Gļebam visnievājošākos epitetus. Bet Kapitolija bija laimīga un negrasījās klausīties draudzenē. Viņa nevarēja saprast savu uzvedību, kāpēc viņu tik ļoti aizvainoja fakts, ka viņa un Gļebs drīz apprecēsies, jo tas ir saprotams, jo abi mīl viens otru.

Tikai izlaiduma ballītē Kapitolina saprata Ņinas patiesos iemeslus, kāpēc tā runāja par Gļebu, un vienā brīdī zaudēja savu draugu un mīļāko. Un, pateicoties šiem notikumiem, viņa nolēma doties uz reģionālo pilsētu, lai iestātos filoloģijas nodaļā.

3. nodaļa.

Nedēļu pēc tam, kad Igors bildināja Kapitolīnu, viņi devās pie laimīgās līgavas vecākiem. Līdz viņu pilsētai no reģiona centra ar autobusu bija jābrauc apmēram četras stundas, bet ar Igora automašīnu viņi nokļuva nedaudz mazāk kā divās. Piektdien pēc darba viņš paņēma Kapitolinu, un astoņos vakarā viņi jau zvanīja pie vecāku dzīvokļa durvīm.

Mamma un tēvs vispirms piesardzīgi sveicināja Igoru, nopētot viņu ar skolotāju un mīlošo vecāku bargajām, rūpīgajām acīm. Viņi joprojām sagremoja faktu, ka līgavainis bija desmit gadus vecāks par viņu meitu.

– Vai viņš nav pārāk vecs? “Māte klusi jautāja meitai virtuvē, atstājot vīriešus lielajā istabā pie galda.

– Nu, par ko tu runā, mammu? Igors ir brīnišķīgs, drīz tu viņu iepazīsi tuvāk un iemīlēsi. Un kāpēc man ir vajadzīgi šie jaunieši? Un viņš jau ir paveikts cilvēks, nobriedis ģimenes dzīvei.

– Vai tu viņu pat mīli?

"Ļoti," meitene atbildēja, uzliekot aukstas plaukstas uz saviem mokošajiem vaigiem.

Kapitolija jau bija pa telefonu izstāstījusi mātei abu attiecību stāstu un jau iepriekš pateikusi, ka viņi ieradīsies satikties. Visi bija sajūsmā par šo tikšanos. Bet viss izvērtās labi. Pat tēvs, kad Igors izgāja ārā uzpīpēt, sievai un meitai teica, ka viņam Igors patīk un priecājas par meitu, ka viņai izdevies atrast tik nopietnu vīrieti, kuram jēdziens “ģimene” nav tukša frāze. Viņš to apstiprināja, un Kapitolija nomierinājās un atslāba. Līdz tam brīdim viņa bija saspringta kā stīga, jo visvairāk uztraucās par to, kā viņas vecāki satiks Igoru. Viņi ilgu laiku sēdēja pie galda, jautāja Igoram par viņu un viņa ģimeni, un pēc pulksten vienpadsmitiem devās gulēt. “Jaunajiem” tika ierādītas atsevišķas gultas – Kapitolina savā istabā un Igors lielajā.

Kapitolina plānoja palikt kopā ar ģimeni līdz pirmdienai, aizbraucot agri no rīta, “aukstumā”, jo tajā dienā viņai bija tikai sestā stunda astotajā klasē. Viņa gribēja parādīt Igoram savu dzimto pilsētu, iecienītākās vietas. Arī viņu tuvinieki ļoti vēlējās viņu satikt, tāpēc sestdien visi tika aicināti uz svētku vakariņām. Kapitolija jau sen bija pārstājusi saprast ģimenes saites, viņu bija pārāk daudz, tāpēc viņa vienkārši pieņēma visus kā vienotu organismu.

No rīta sievietes sāka ierasto virtuves burzmu, tēvs un Igors brauca uz veikaliem ar viņa automašīnu un nopirka visu nepieciešamo. Ap pulksten diviem sāka ierasties neskaitāmi radinieki, ieradās arī Marfa un Vika, kuri pagājušajā gadā absolvēja skolu un palika pilsētā, iekārtojās darbā par viesmīli kafejnīcā Ararat pie vietējā uzņēmēja Armēna.

Kad Kapitolija ieraudzīja Viktoriju, viņa pat nepazina viņu uzreiz. Meitene pēdējo septiņu gadu laikā ir izaugusi no stūrainas meitenes par garu, slaidu, blondu meiteni ar vaļīgām lokām līdz viduklim, garām skaistām kājām un stingrām krūtīm. Bija skaidrs, ka viņa daudz laika velta savam izskatam, kā arī nekautrējas no saviem šortiem, kas ir sagriezti tik īsi, ka ir redzama puse no sēžamvietas, un caurspīdīgu T-kreklu, kas valkāts uz viņas kailajām krūtīm.

Dzīvokļa vīrieši uzreiz sāka šķībi raudzīties uz viņas ievērojamo šarmu, pat Igors vairākas reizes nopētīja meiteni no galvas līdz kājām, kamēr viņa čivināja Kapitolijai apsveikumus.

Vakariņas pagāja diezgan mierīgi un jautri, pirmo minūšu spriedze izklīda un saruna ritēja uz gara viļņa. Visi novēlēja “jaunajiem” nākotnes laimi un no sirds priecājās par savu “Kapenku”. Vienīgi pie galda sēdošā Viktorija nenolaida skatienu no Igora, intensīvi par kaut ko domājot.

Ap pulksten sešiem viesi sāka doties prom, Kapitolija sāka lēnām tīrīt galdu un mazgāt traukus. Tēvs un Igors klusi turpināja savu vīrišķīgo sarunu, un māte ar Marfu un atlikušo tanti sāka apspriest jaunākās ziņas. Igors neklausījās viņu pļāpāšanā, bet ar maigumu vēroja Kapitolinu, kas periodiski atgriezās istabā, lai savāktu traukus, un atgriezās virtuvē.

Kādā brīdī tante, kuras vārdu Igors neatcerējās, sāka stāstīt, ka viņa tur satikusi kādu draugu, kurš teicis, ka rīt nāks Gļebs. Šajā laikā Kapitolija atradās istabā un savāca galda piederumus. Izdzirdot vārdu “Gļebs”, viņa nodrebēja, it kā kāds viņai būtu smagi iesitis, nobālējis, sarāvies bumbiņā un pat izmetis dakšiņu no rokām. Bet tad viņa sarāvās un steidzās atkal salikt dakšiņas un nažus un izgāja no istabas. Anna Ivanovna pārmetoši paskatījās uz savu tanti un noraidoši pakratīja galvu. Viņa bailēs aizsedza muti ar roku, steidzās atvadīties un doties mājās.

Igors saprata, ka Kapitolijai ar šo “Gļebu” nebija ļoti labas atmiņas. Meitene vairs neatgriezās viņu istabā, Anna Ivanovna, izbraukusi savu radinieku, pati sāka tīrīt galdu, tēvs ar kādu ieganstu teica, ka dosies pie viņa. Igors, Viktorija un viņas māte palika istabā, kura mēģināja vest meitu mājās, taču viņa, šķiet, nedzirdēja viņas vārdus. Šie divi Igoram nemaz nepatika. Marfa, kas izskatījās pēc habalkas, un viņas meita, kas izskatījās pēc vieglas tikumības meitenēm, nekādi neiederējās viesu aurā. Mamma bija ievērojama tirgus tirgotāju pārstāve, kas bija gatava izplatīt visas tenkas, nedomājot par sekām. Viņš pat bija pārsteigts, ka ar šo kaimiņu spēj savienot inteliģentu sievieti. Turklāt viņš nemitīgi juta uz sevi meitenes skatienu, kas izsūtīja nepatīkamus drebuļus cauri viņa ķermenim.

Igors iegāja virtuvē, bet Kapitolijas tur nebija. Viņš devās uz meitenes istabu, bet durvis bija aizvērtas. Igors saprata, ka viņa tagad nevēlas, lai viņu traucē, un nolēma iziet ārā uzpīpēt. Es gribētu zināt, kas ir Gļebs un kas viņu saistīja ar Kapitolinu.

Viņš aizgāja uz rotaļu laukumu, apsēdās uz čīkstoša soliņa un aizdedzināja cigareti. Viņam par pārsteigumu vietnē nebija neviena cilvēka. Vietne, tāpat kā ap to stāvošās mājas, bija tikpat sena un nesakārtota, izņemot smilšu kaudzi, kas kaut kā norobežota ar sapuvušiem dēļiem, kas attēloja sānus, vecas šūpoles un soliņu, tur nekā cita nebija. Vienīgais, kas rotāja pagalmu un apkārtni, bija ceriņu krūmi un ziedoši augļu koki, no kuriem jau bija sākušas birt ziedlapiņas ar baltu sniegu, aizsedzot valdošo nožēlojamību.

Vecāku dzīvokļa logi vērsti uz otru mājas pusi. Igors apsēdās uz soliņa ar skatu pret ieeju, lai redzētu, kurš aiziet, un aizdedzināja cigareti. Pēc minūtes viņa priekšā parādījās Viktorija un lūdza atļauju viņam pievienoties. Viņš paraustīja plecus, parādot, ka viņam ir vienalga. Tad viņa apsēdās viņam priekšā smilšu kastes zemajā malā, pabāza zem ceļgaliem saliektas kājas un apskāva tās ar rokām tā, ka viņas sēžamvietu praktiski neaizsedza šortu lūžņi.

"Priecājos, ka tika atrasts vismaz kāds, kurš izkausēja mūsu lāstekas sirdi," sacīja Vika. – Viņi domāja, ka pēc notikušā viņa nekad neprecēsies.

– Un kas notika? – Igors ieinteresēts jautāja, tajā pašā laikā cenšoties neizrādīt savu interesi.

– PAR! To zina visi. Vai viņa tev neteica? – meitene ķiķināja un uzmeta jautājošu seju, vienlaikus ieņemot pavedinošu pozu, izstiepjot kājas, no kurām Igors redzēja viņas rozā mežģīņu biksītes un to, ko tām vajadzēja slēpt no šortu apakšmalas. Viņa arī noliecās ar abām rokām uz smilšu kastes sāniem, izstiepjot krūtis.

– Nē, es tev neteicu. Vika, saki, kas ir Gļebs? – Es nolēmu paņemt sarunu savās rokās un uzzināt no šīs meitenes visu, ko viņa zina. Viņš redzēja, kā viņa mēģina flirtēt, flirtēt ar viņu, bet vīrietim tas izskatījās smieklīgi un nepatīkami.

– Gļebs? Šis ir viņas topošais līgavainis. Tur skolā viņiem bija tādi mīlestības burkāni,” viņa kaut kā ļauni iesmējās. "Viņa dēļ viņa neļauj vīriešiem tuvoties."

– Līgavainis? – Igors jautāja, vēlēdamies dzirdēt detaļas un noskaidrot, kāpēc Kapitolija reaģēja uz ziņu, ka viņš nāk.

"Jā," viņa pamāja ar galvu. – Viņš skrēja viņai pēc skolas. Es toreiz biju mazs un nezināju visu. Bet varu teikt, ka, mācoties pēdējā klasē, visi teica, ka pēc skolas precēsies, gatavojās kāzām. Mūsu skolas direktores dēls Gļebs bija vispopulārākais puisis, izskatīgs puisis, visas meitenes skrēja viņam pakaļ, un viņš rāvās par Kapku. Es viņu bieži redzēju, kad viņš ieradās viņu mājā un nesa viņai ceriņu pušķus. Es nezinu, kas notika viņu izlaidumā, bet Capka no tā atgriezās viens un ar asarām. Divas dienas viņa neizgāja no savas istabas, viņi pat gribēja viņu izsaukt uz psihiatrisko slimnīcu, un Gļebs klauvēja pie viņu dzīvokļa sliekšņa, līdz tēvocis Makss viņu izsita no ieejas. Es redzēju, kā viņš satvēra viņu aiz apkakles un izvilka uz ielas, izmetot uz asfalta. Viņš skaļi kliedza, šausmīgi zvērēja, es domāju, ka viņš mani nogalinās. Un Gļebs arī uzrakstīja uz asfalta ar krāsu: “Mīļais, piedod man. Es mīlu Tevi". Šis uzraksts šeit ir bijis ilgu laiku. – Viņa pamāja uz ietves pusi ieejas priekšā. – Pēc tam Kapka aizgāja.

– Un Gļebs?

– Kā ar Gļebu? Viņa tēvs gribēja viņu sūtīt uz militāro skolu, bet viņš iestājās jūras dienestā, es domāju, ka kaut kur Kerčā, es precīzi nezinu. Viņš nav atgriezies mājās, tagad dodas uz ārzemēm un laiku pa laikam apciemo savus vecākus. Tante Sveta teica, ka jānāk rīt. Viņš šeit neparādās bieži; pēdējo trīs gadu laikā esmu viņu redzējis tikai vienu reizi. Viņš kļuva tik skaists, visas mūsu meitenes skrēja viņam pakaļ un joprojām nav pret viņu. Un viņš joprojām ilgojas pēc Kapkas. Jā, es redzu, ka Kapka par viņu vēl nav aizmirsis. Paskaties, kā viņas rokas trīc tikai no viņa vārda.

– Kā jūs zināt, kas žūst? – Igors pasmīnēja, pārsteigts par Vikinas zināšanām par kāda cita personīgo dzīvi.

– Jā, mūsu pilsētā visi zina par visiem. Un mana māte joprojām strādā tirgū, un tas parasti ir foršāks nekā internets.

– Un tomēr, kas notika starp viņiem?

– Es nezinu, bet viņi teica, ka viņš, šķiet, viņu krāpj izlaiduma ballē ar viņas labāko draugu. Kopš tā laika Gļebka ir jūrās, un Kapka nevienu sev klāt nelaida. Bet, redzu, viņa tevi ielaida, pat piekrita precēties. – Viņa iesmējās, it kā nosodītu, bet es nesapratu, kurš no viņiem.

Igors redzēja Vikijas neslēpto interesi par viņu kā vīrieti, viņa visos iespējamos veidos mēģināja demonstrēt visus savus vilinošākos izspiedumus, bet viņš tikai pie sevis pasmaidīja, lai gan bija uz ko skatīties.

– Un tas draugs? Un kā ar Gļebu? – Igors vēlreiz jautāja, vēlēdamies noskaidrot šo jautājumu līdz galam.

– Kā ar tavu draugu? Sasodīts, es aizmirsu, kāds ir viņas uzvārds,” atcerēdamies meitene sarauca pieri. – PAR! Ņina Košeļeva! Kas viņa ir? Viņas vecāki gribēja apprecēties mazā meita, – pie šī vārda Vika uzmeta smieklīgu seju, – un Gļebs, bet tas nesaauga. Mums ir apjukums. Māte stāsta, ka viņi tomēr mēģinājuši, un tādā veidā pati Ninka vajāja Gļebu, bet viņš viņu sūtīja.

Tad Vika pievērsa sarunu viņam, mēģinot atklāti noskaidrot viņa bagātību un sociālo statusu.

"Nu, tu nesaņem daudz," viņa pasmaidīja un pamāja ar plaukstu, kad viņš nosauca savu ienākumu summu. – Tava mašīna ir forša, pulkstenis Ķīnā nav lēts, apģērbs, ko tu valkā, maksā kā divas no manas mātes algām.

– Labāk saki, ko tu darīsi? Tu tikko pabeidzi skolu, vai ne?

– Jā, pagājušajā gadā. Tagad es strādāju kafejnīcā,” meitene atkal ieņēma vēl vienu vilinošu pozu, saliekot vienu kāju zem otras, no kuras viņas “visiekšējais” bija Igora priekšā, pilnā redzeslokā, un izbāza krūtis tā, ka viņa izskatījās. tieši viņam sejā kā ierocis, gatavs kaujai.

Viņa Igoram neteica, ka papildus viesmīles darbam viņa ir Armēna saimniece, kura viņai dāsni maksāja “par sīkām palaidnībām”, un viņa nevēlējās domāt par iestāšanās kārtību, lai izniekotu piecus savas dzīves gadus. Kad viņa šķirsies ar Armēnu, viņa atradīs citu vīrieti. Ne velti, kad viņa saprata, ka kļūst par skaistu meiteni, dabisku blondīni ar lielisku figūru, viņa sāka daudz laika veltīt savam izskatam. Mājās pie spoguļa viņa bieži iemācījās “uztaisīt nevainīgas acis” un vilinoši smaidīt. Vika ticēja, ka noteikti atradīs sev cienīgu bagātu vīrieti un viņai nekad nebūs jāstrādā.

– Kur, tavuprāt, vajadzētu doties?

"Es vēl nezinu," viņa piebalsoja vājumu savā balsī. – Mūsu pilsētā nav kur mācīties, tāpēc es neiešu mācīties par automehāniķi vai skolotāju? Mums jādodas uz reģionu. Bet es nevēlos dzīvot kopmītnē.

Viņa vēl gribēja aprunāties ar Igoru, taču viņš piecēlās, izsvieda izsmēķi un atgriezās dzīvoklī. Kapitolija viņu gaidīja savā istabā.

– Igor, lūdzu, šodien izbrauksim? – Viņa paskatījās uz viņu tādām acīm, ka viņa sirds neviļus sažņaudzās.

– Protams, kā tu saki. Cik ilgs laiks tev vajadzīgs, lai sagatavotos?

"Es jau esmu sagatavojies, atliek tikai atvadīties no saviem vecākiem."

Kad Kapitolija teica mātei, ka viņi dodas prom, viņa bija satraukta, bet devās viņus pavadīt līdz automašīnai. Vika vēl bija rotaļu laukumā, viņa jau bija pārcēlusies uz šūpolēm un klusi šūpojās. Kamēr Kapitolija un Igors iekāpa mašīnā, viņš pastāvīgi juta uz sevi meitenes intensīvo skatienu, kas lika viņam justies neomulīgi.

4. nodaļa.

Kapitolija bija laimīga, kad viņas vecāki pieņēma Igoru par savu līgavaini. Kad viņi bija vieni virtuvē, tēvs viņu pirmo reizi mūžā apskāva un noglāstīja galvu.

– Jūs jau esat kļuvis pilngadīgs. Priecājos, ka atradi Igoru. Viņš ir labs cilvēks. Esi laimīgs, Kapenka.

Meitene nespēja novaldīt asaras un kādu laiku klusi raudāja uz tēva pleca.

Nākamajā dienā ieradās ciemiņi, kuriem mamma sarīkoja Igoram apskati. Tad visas “tantes un onkuļi” pienāca pie viņas un izteica savu prieku un vēlēja laimi. Vakariņas izdevās labi, vienīgi Vika, kuru viņa tagad negribētu redzēt pie galda, viņu satracināja. Un arī Marfu neviens neaicināja, viņa vienkārši ieradās pie viņiem ar savu meitu, it kā uz savu māju. Meitene pilnīgi nekaunīgi nopētīja savu Igoru ar vērtējošu skatienu un tajā pašā laikā uzmeta viņai dīvainus skatienus. Tad Kapitolija nolēma nepievērst uzmanību Vikai, pamanot, kā Igors vispār nereaģēja uz meiteni.

Kad gandrīz visi viesi bija devušies prom, palika tikai tante Sveta, viņa sāka tīrīt galdu, negribēdama klausīties ierastās sapulcēm tenkas. Bet, kad es kārtējo reizi iegāju istabā, lai savāktu dakšiņas, es dzirdēju, ka mana tante teica, ka rīt nāks Gļebs. Viņai viņa vārds bija kā sitiens pa sirdi, viņa nobālēja un nometa dakšiņas uz galda. Līdz šim viņa nav spējusi viņam piedot viņa nodevību. Kapitolija atrada spēku, atkal savāca dakšiņas, aiznesa tās uz virtuvi un tad devās uz savu istabu, aizvēra durvis, lai būtu viena. Viņa nezina, ko atbildētu Igoram, ja viņš viņai jautātu par Gļebu. Galu galā viņš redzēja, kā viņa reaģēja uz šo vārdu.

***

Gļebs. Viņas pirmā mīlestība. Viņas pirmās sāpes. Reiz viņai šķita, ka viņa ir vislaimīgākā, kad viņš sauca viņu par savu mīļāko meiteni un viņam nebija vajadzīgs neviens, izņemot viņu. Pats tieši pateica, ka pēc izlaiduma tūlīt dosies uz dzimtsarakstu nodaļu, iesniegs iesniegumu un kopā dosies uz reģionālo centru iestāties. Viņš bija pirmais izskatīgais vīrietis, garš, melnas cirtas, acis melnas kā nakts, tumšs, pārliecināts, ar nekaunīgu skatienu, bet ar viņu vienmēr bija uzmanīgs un maigs. Gandrīz visas meitenes gribēja ar viņu draudzēties, bet viņš viņai sekoja. Viņa neticēja, ka viņai varētu patikt tik populārs puisis, viņa domāja, ka viņš uz viņu derēja, taču pagāja laiks un Gļebs nelika viņu mierā, arvien biežāk sāka stāstīt par savām jūtām. Un pēdējā klasē viņš atzinās mīlestībā un teica, ka ļoti vēlas kļūt par viņas vīru. Viņš pieņēma faktu, ka viņa neļāva viņam viņu apskaut un skūpstīt, un piekrita pagaidīt līdz kāzām.

Galu galā Kapitolija padevās savām jūtām. Arī meitenei viņš ilgu laiku patika. Viņa pieņēma viņa panākumus, lai gan viņas draudzene Ņina pastāvīgi šņāca uz Gļebu, mēģināja viņu nošķirt no Kapitolijas, stāstot viņai dažas garas pasakas par viņa seksuālajiem varoņdarbiem, jo viņš pastāvīgi atradās viņai blakus un darīt visu, ko viņas draugs ziņoja, vienkārši nebija iespējams. .

Viņa devās uz savu izlaiduma balli visrožākā noskaņojumā, blakus bija viņas mīļotais puisis, kurš bija gatavs viņas labā darīt visu un kurš kļūs par viņas vīru. Viņš pat nepievērsa uzmanību, kad viņi par viņiem atklāti smējās, saucot viņus par "līgavu un līgavaini" un izdarot citus aizvainojošākus jokus. Gļebs tikai pasmaidīja par šiem vārdiem un atbildēja: "Lai viņi apskauž, ka man ir visskaistākā sieva." Viņa vārdi lika Kapitolijai atkal nosarkt.

Pēc apliecību pasniegšanas notika koncerts, un tad sākās balle. Mamma apmeklēja koncertu, pēc tam devās mājās, atstājot meitu līgavaiņa uzraudzībā. Viņa vairs neuztvēra Glebu savādāk. Apmēram pusi vakara Gļebs neļāva Kapitolinai pamest savu pusi, viņš dejoja tikai ar viņu, dejojot maigi apskāva viņu. Tad draugi viņu kaut kur sauca. Viņš atvainojās un aizgāja no meitenes. Kad viņš atgriezās apmēram pēc pusstundas, Kapitolija saprata, ka viņš ir dzēris. Viņš mainījās, kļuva asāks, sāka piespiest viņu sev tuvāk dejā. Kapitolija bija pārsteigta, viņš nekad nebija atļāvies to darīt. Un tad viņš paņēma viņu malā, apskāva, cieši piespieda un mēģināja noskūpstīt.

– Gļeb, ko tu dari? Vienojāmies, ka pēc kāzām mums viss būs! – Kapitolija klusi sašutusi, lai nepiesaistītu viņiem uzmanību.

Viņa mēģināja atbrīvoties no viņa rokām, taču viņas spēki bija nevienlīdzīgi. Viņa pagrieza seju no viņa, neļaujot viņam skūpstīties, jo smaržoja pēc lēta alkohola, kas vairāk atgādināja fūzeli. Bet viņš turpināja viņu spiest, nekad nepametot mēģinājumu skūpstīt viņu “pieaugušā veidā”, kā viņš viņai stāstīja, pēc tam spēcīgi pakratīja viņu aiz pleciem, kas lika viņai pat noklikšķināt žokli.

Viņa izplūda asarās un tikai tad Gļebs nedaudz nomierinājās un atlaida meiteni no rokām.

– Nu kāpēc tu raudi? Esam līgavainis un līgavainis, rīt dosimies uz dzimtsarakstu nodaļu iesniegt pieteikumu. Vai es nevaru noskūpstīt savu nākamo sievu?

Viņa negatīvi pakratīja galvu, cenšoties skaļi neraudāt.

– Drop, labi, es tevi mīlu, es esmu vienkārši traka, kā es gribu tevi noskūpstīt. Nu, vai mēs varam vismaz vienu reizi?

– Nē, Gļeb, tu zini manus nosacījumus. Viss pēc dzimtsarakstu nodaļas.

– Dievs! Kāpēc tu esi tik spītīgs? Es nevaru dzīvot bez tevis, es drīz pārsprāgšu, cik ļoti es tevi gribu. Visi jau par mani smejas, jo tu un es nekad neesam pat skūpstījušies. Pārējie tur, – viņš kaut kur pamāja ar galvu, – drāž uz savu labāko pusi, un tu pat neļausi sevi apskaut.

Meitene ar bailēm klausījās viņa vārdos. Tikai par to, kā viņš viņu vēlas, un ne vārda par to, kā viņš viņu mīl. Vai tiešām gribējāt tikai vienu? Viņš nekad neatļāvās to darīt. Kur pazuda tas uzmanīgais, gādīgais Gļebs, kurš bija gatavs gaidīt līdz brīdim, kad viņi kļūs par vīru un sievu? Kur viņš bija to pusstundu, kāpēc viņš dzēra, kas viņam ko teica? Un ja nu viņš pēc tam dzer un uzvedas šādi? Viņai viņa uzvedība nemaz nepatika. Pat radās doma, vai viņi nesteidzas precēties.

– Gļeb, parunāsim ar tevi rīt. Nāc pie manis, kad pamosties, un mēs par visu parunāsim,” viņa mēģināja viņu nomierināt.

– Kapka, es palieku traks, kā es tevi gribu. Nu, vismaz iedod man buču.

Viņš atkal pavilka rokas pret viņu, Kapitolina sita tās ar plaukstu. Gļebs nobijās.

"Es aiziešu paelpot," viņš ar zināmām dusmām sacīja, pagriezās un izgāja no aktu zāles.

Kapitolija palika stāvam stūrī, cenšoties skaļi neraudāt. Labi, ka šeit bija tik tumšs, ka neviens neredzēja viņas seju, pretējā gadījumā meitenes, kuras jau šņāca viņai mugurā Gļeba dēļ, atklāti sāktu par viņu priecāties un smieties. Viņa nolēma, ka tagad viņš iztīrīs galvu un atgriezīsies. Viņa nevarēja saprast, kāpēc viņš tā uzvedās. Galu galā viņš saka, ka mīl viņu, tad kāpēc viņš atļaujas viņu aizvainot ar šādu uzvedību? Viņa atdos sevi viņam, bet tikai pēc kāzām un starp viņiem nebūs nekādu aizliegumu. Vai tiešām viņam ir tik grūti gaidīt? Aizvainojums un neizpratne viņu nelaida vaļā un atbildi negribēja rast.

Viņa nostāvēja apmēram pusstundu, tad nolēma doties uz tualeti, lai atdzesētu savus degošos vaigus un savestu sevi kārtībā. Tualetes atradās ēkas otrā galā no auditorijas, tāpēc viņai bija jāiet pa garu gaiteni garām personāla telpai, bibliotēkai un nelielai sporta zālei. Gaitenī nedegās virsgaismas gaisma, tikai telpu tualetes priekšā apgaismoja ne pārāk spoža spuldze, un kaut kur pa vidu dega blāva avārijas gaisma. Kapitolina paātrināja gaitu, jo viņai šķita, ka viņa dzirdēja kaut kādas baismīgas skaņas, līdzīgas kaut kādiem vaidiem. Kad viņa sasniedza durvis, kas veda uz sporta zāli, tās bija atvērtas, no turienes nāca skaņas. Ar grimstošu sirdi viņa piegāja pie pašām durvīm un ieskatījās gaitenī. Pretī lielajiem sporta zāles logiem uz ielas atradās laterna, no kuras gaisma krita uz sakrautajiem paklājiņiem. Tieši uz tiem viņa redzēja kaut ko nesaprotamu un dzirdēja skaņas, vaidus, sēkšanu, dažus čukstus. Kapitolija nolēma, ka kāds jūtas slikti, viņa apņēmīgi iegāja zālē un paspēra pāris soļus, līdz saprata redzēto. Tas, ko viņa ieraudzīja, lika viņai apstāties un elpot. Viņas draudzene Ņina un Gļebs gulēja uz paklājiņiem. Viņš bija ģērbies tikai kreklā, bikses gulēja uz grīdas pie paklājiņiem. No zem Gļebas ķermeņa kā balts plankums pavērās ārā Ninas pilnīgi kailais ķermenis. Par to, kas notika starp viņiem, nebija šaubu. Viņi bija prieka virsotnē, Gļebs norūca, iegūlies meitenes plecā, un viņa pilnā balsī teica:

– Glebuška, es tev teicu, ka esmu labāks par šo Kapku. Jūs saprotat, vai ne? Jā? Sapratu? Es tevi mīlu jau ilgu laiku, es tevi tik ļoti gribu, vai tu paliksi ar mani?

Un viņš viņai atbildēja:

"Jā, jā, jā, jums ir labāk," un atkal norūca.

Kapitolija nekliedza un neradīja skandālu. Likās, ka visa lieta pēkšņi tika ātri iesaldēta. Viņa pagriezās stīvām kājām un aizgāja, pat nepūloties atgriezties aktu zālē pēc mantas. Viņai vairs nebija vienalga, kas notiks tālāk. Sākumā viņa gāja lēnām, pamazām uzņemot ātrumu, un, iznākusi uz lieveņa, kur drūzmējās absolventi, viņa skrēja. Viņa dzirdēja svilpošanu un dumšanu aizmugurē, viņa skrēja, neizceļot ceļu, neredzot neko sev priekšā asaru dēļ, kas aizmigloja viņas acis. Viņa neko nedzirdēja pār sirds pukstēšanu galvā. Kad viņa pieskrēja pie ieejas, aiz muguras viņa dzirdēja Gļeba balsi, kas viņu sauca. Viņa paātrināja skrējienu, uzlidoja uz grīdas un atvēra durvis. Mamma jau gulēja, un tētis vēl nebija atgriezies no savas skolas, kur arī šodien notika izlaidums. Kapitolija tikko bija paspējusi aizslēgt durvis ar visām slēdzenēm, kad atskanēja klauvēšana un Gļeba balss lūdza tās atvērt. Viņa aizgāja uz savu istabu, tur ieslēdzās, bet pēc pāris minūtēm, no trokšņa pamodināta, ienāca halātā ietīta mamma, kura neko nesaprata, kas notiek.

– Kapenka, kas noticis, kāpēc tu raudi? Vai jums bija cīņa ar Glebu? Un kāpēc viņš klauvē pie mūsu durvīm un lūdz tās atvērt? Kas notiek?

Sākumā meitene nevēlējās neko atbildēt, bet tad viņa paskatījās uz māti un ledus mierīgi atbildēja:

– Gļebs mani piekrāpa ar Ņinu, manu draugu. Mūsu starpā viss ir beidzies.

Mamma noelsās un iegrima krēslā blakus rakstāmgaldam.

– Kā tu mainīji? “Viņa neticēja tam, ko tikko dzirdēja no savas meitas.

– Kā vīrietis krāpj ar sievieti. Es redzēju viņus sporta zālē uz paklājiņiem. Viņi bija tik ļoti aizrāvušies ar to, ko viņi darīja, ka pat nepamanīja, kā es ienāku. Kaut kas tamlīdzīgs.

Kapitolina gribēja kliegt, iziet gaitenī, atvērt durvis, sist Gļebam, bet viņa pati bija pārsteigta, cik gludi un mierīgi skan viņas balss. Ledus, tikai ledus ap viņu, viņas dvēselē, viņas sirdī. Ciets iepakojuma ledus.

– Tāpēc, māmiņ, nevar būt kāzu. Tagad, lūdzu, es gribu atpūsties.

Nenovilkusi eleganto kleitu, viņa apgūlās gultā, pagrieza seju pret sienu, saritinājās un apklusa.

Anna Ivanovna sēdēja uz krēsla un nespēja noticēt tam, ko tikko bija dzirdējusi no savas meitas. Vai Gļebs to varētu izdarīt? Vai viņš neatzina, ka mīl viņu meitu un lūdza viņu piekrišanu apprecēties pēc skolas? Un Ņina? Kā viņa varēja to nodarīt savam draugam? Kapitolija viņai tik ļoti uzticējās, un viņa viņu nodeva? Mamma aizsedza muti ar roku, lai nekliedz. Viņa kādu laiku pasēdēja meitas istabā, tad izgāja koridorā. Atkal pieklauvēja pie durvīm. Viņa to atvēra, Gļebs stāvēja aiz sliekšņa. Viņa izskats bija nedaudz nomākts, nobružāts, viņš zemu nolieca galvu tā, ka viņa seja pat nebija redzama.

– Ko tu gribi? – Anna Ivanovna bargi jautāja.

"Es gribu runāt ar Kapitolinu," viņa balss izklausījās blāvi.

–Par ko tu gribi ar viņu runāt?

– Es jūtos ļoti vainīgs pret viņu. "Es lūdzu, ļaujiet man runāt ar Kapenku, es gribu viņai lūgt piedošanu," viņa balsī bija dzirdamas šņukstas.

– Kāpēc tev to vajag? “Mamma stāvēja un ar graujošu skatienu skatījās uz puisi, kuru viņa līdz tai dienai cienīja, mīlēja kā topošo znotu un ticēja, ka meita ar viņu būs laimīga.

– Es mīlu Kapenku, es nevaru dzīvot bez viņas. Es vienkārši zaudēju savaldību… Es nezinu, kā izskaidrot, tas bija tā, it kā aptumsums būtu pār mani…

"Un tāpēc jūs izdrāzījāt viņas labāko draudzeni?" – Anna Ivanovna viņu pārtrauca ledainā tonī. – Vai tu domā, ka mana meita tev pēc šī piedos? Labāk aizej un neļauj man tevi vairs šeit redzēt.

Viņa aizvēra durvis viņa priekšā un atgriezās no istabas pie meitas.

– Viņš nāca? – Neapgriezusies, jautāja Kapitolija.

– Jā. "Es gribēju ar jums runāt, lūgt piedošanu," mana māte atbildēja klusi, bet stingri.

"Es dzirdēju," atkal atskanēja bezjūtīga balss. – Es negribu viņu redzēt. Nelaidiet viņu iekšā, ja viņš nāks vēlreiz.

"Es arī brīdināšu savu tēvu, lai viņš nelaiž viņu iekšā."

"Labi," it kā izelpotu.

– Varbūt vajag kaut ko, uzvārīt tēju?

– Nē, tev neko nevajag. Es vienkārši gribu būt viena. Piedod, atstāj mani.

Mamma pamāja ar galvu, sapratusi, ka meita joprojām neredz, pagriezās un aizgāja.

Kad mans tēvs atgriezās mājās un Anna Ivanovna viņam visu izstāstīja, viņš gribēja doties mājās uz Gļebu, bet māte viņu atturēja.

– Nevajag, Maksim. Nejaucieties ar viņu. Tikai neļaujiet viņam nākt pie mums, ja viņš atnāks.

5. nodaļa.

Kapitolija divas dienas necēlās no gultas un gulēja savā elegantajā kleitā, negriežoties. Gļebs atkal mēģināja ar viņu runāt. Viņa dzirdēja viņu no ielas kliedzam, lai viņa viņam piedod, ka viņš viņu mīl vairāk nekā pati dzīve.

"Vairāk par dzīvi," viņa rūgti pasmaidīja, "un viņš devās izdrāt manu draugu."

Kādu dienu viņa tēvs neizturēja, iznāca pie savas ieejas, iesita viņam pa seju un tad novilka lejā no kāpnēm, izmeta uz ielas, uzmeta uz ietves, uz kuras Gļebs paspēja. uzrakstiet, ka viņš lūdza piedošanu un mīlēja viņu.

Šīs ziņas milzīgā ātrumā izplatījās pa visu pilsētu. Tas tika pārstāstīts, izdomāts, sagrozīts, izpušķots un izplatīts arvien tālāk. Gļeba vecāki ieradās viņu mājā, lai panāktu mieru, bet Maksims Petrovičs viņiem pat neatvēra durvis.

Trešajā dienā viņu mājās ieradās Maksima Petroviča māsīca Olimpiada Afanasjevna, kura dzīvoja reģionālā pilsētā. Viņa reti ieradās dzimtajā pilsētā, jo attiecības ar radiniekiem bija diezgan saspringtas viņas nesamierināmā rakstura dēļ. Līdz ar viņas parādīšanos dzīve dzīvoklī kļuva nedaudz dzīvāka. Viņa klausījās Annu un Maksimu un pēc tam devās uz Kapitolīnu.

– Tātad, skaistule, beidz te plēst asaru jūru. Atcerieties, ka neviens vīrietis nav mūsu asaru vērts. Esiet pateicīgs, ka viņš parādīja šo savu pusi tagad, nevis tad, kad jūs jau būtu dzīvojuši kopā un dzemdējuši bērnus.

Viņa piespieda Kapitolinu savilkties, ieiet dušā un normāli ēst. Viņa nepieņēma nekādus iebildumus un pieprasīja, lai Kapitolija tiek atgriezta normālā stāvoklī. Tante palika pa nakti viņu dzīvoklī, lai gan grasījās doties pie māsas. Viņiem bija diezgan sarežģītas attiecības ar Maksimu, taču šis notikums viņus satuvināja. Dienu vēlāk, kad sarunā tika slēgtas visas nepatīkamās tēmas, Olimpiāde ieteica:

– Mani dārgie, es ierosinu aizvest mūsu Kapočku uz manu pilsētu. Tur viņa ieies savā filoloģijas nodaļā un būs manā uzraudzībā, prom no šī morālā briesmoņa. Un viņa netiks spiesta šajās netīrajās kopmītnēs, kur viņai netiks dotas mācību grāmatas, ko mierīgi lasīt. Šeit nav jēgas būt skābam, viņi tik un tā nedos viņai garām, viņi apspriedīs viņu visos stūros. Un iedomājieties, ka mūsu meitenei ar šo padauzīto draugu nāksies tikties bieži. Es tam nepiekristu.

Pēc desmit minūšu diskusijām tika pieņemts vienbalsīgs lēmums, ka olimpiāde bija pareiza. Vecāki sāka vākt Kapitolinu. Mamma slepus raudāja, tēvs staigāja drūmi. Tikai viena meitene bija kā ledus gabals. Sejā nav nevienas emocijas, neviena skaļa vārda.

Jau sēžot autobusā, kas veda Kapitolinu un viņas tanti uz reģionālo pilsētu, viņa atļāvās atpūsties, visu pārdomāt, pieņemt ar viņu notikušo, atvadīties no rozā brillēm, mēģināt aizmirst par nodevību.

“Neuzdrošinies tagad raudāt,” tante viņai sacīja, kad viņi izgāja izstiept kājas starpstacijā. – Nevienam nevajadzētu redzēt tavas asaras. Mēs nāksim mājās, un jūs tur raudāt. Bet ne vairāk kā vienu dienu. Es saprotu, ka jums ir jāizsauc savas sāpes. Es uzskatu, ka jūsu skaistākā sajūta – jūsu pirmā mīlestība – tika netīra mīdīta smalkos putekļos. Tas ir tikai pirmais trieciens tavā dzīvē, būs arī citi. Tāpēc esi tam visam pāri, esi stiprāks, nevienam nerādi, kas notiek tavā dvēselē un kā tev sāp sirds un plīst gabalos. Pirmkārt, tas nevienu neinteresē, otrkārt, daži vienkārši gaidīs, kad jūs salūzīsit, un, treškārt, tas vienkārši nav estētiski patīkami. Nu, iedomājies, tu tur sēdi ar sarkanu pietūkušu degunu, tev arī acis ir sarkanas, kā vampīram, un tu arī skrien puņķi, uhh, bez estētikas. Tā vietā parādiet viņiem visu savu skaisto seju, aukstu, piemēram, Sniega karaliene. Lai viņi griež zobus naidā un skaudībā.

Un Kapitolija uz visiem laikiem atcerējās viņas vārdus. Cik manai tantei bija taisnība.

***

Olympiada Afanasyevna dzīvoja viena divistabu dzīvoklī. Viņas vīrs nomira pirms divpadsmit gadiem. Vienīgais dēls Ignats, divus gadus vecāks par Kapitolinu, māti pameta ar skandālu, tiklīdz bija beidzis skolu. Viņš uzauga kā gribošs puisis, “brīva personība”, kurš uzskatīja, ka visi viņam ir parādā, ka viņi viņu nesaprot un neļāva realizēt sevi. Cik daudz Olimpiāde mēģināja spriest ar savu dēlu, bet bez vīrieša rokas viņš vienkārši pārvērtās par pārdrošu, kaprīzu cilvēku, ar grūtībām pabeidza skolu un atteicās turpināt iestāties universitātē.

Gadā, kad mans dēls pabeidza skolu, Olimpiādei veselības apsvērumu dēļ bija jāpamet un jāiet pensijā, saņemot invaliditāti. Ignāts to neņēma vērā, pieprasot, lai viņš turpina viņu atbalstīt, pirkt modernas lietas, jaunus sīkrīkus. Katru reizi viņa lūgumi beidzās ar skandāliem un draudiem pamest mājas. Apmēram pēc gada viņš vēlu vakarā pārnāca mājās un teica mātei, ka rīt ar draugiem dosies uz darbu. Kad Olimpija sāka viņam jautāt sīkāku informāciju, viņš vienkārši kliedza uz savu māti un teica, ka viņa dzīvei nevajadzētu viņu uztraukties, tāpēc viņš negrasījās viņai stāstīt, kurp dodas.

Veselu gadu no viņa nebija nekādu ziņu, viņš neatbildēja uz viņas zvaniem un ziņām. Bet tad viņš viņai nosūtīja ziņu, ka viss ir kārtībā, un lūdza viņu netraucēt. Un mēnesi vēlāk viņš atbildēja uz viņas daudzajām ziņām, ka negrasās atgriezties mājās, viņu nemaz neinteresē mātes lietas un viņas veselība. Tāpēc, kad viņa ieradās dzimtajā pilsētā un uzzināja par Kapitolijas nepatikšanām, viņa nolēma uzaicināt viņu pārcelties pie viņas.

***

Kamēr viņi brauca autobusā, viņa skatījās uz meiteni un brīnījās, kā tādu meiteni var apkrāpt. Kā viņa vēlējās, lai viņai būtu tāda meita, nevis tāds cilvēks kā Ignats, kurš nemaz nenovērtēja to, ko vecāki viņa labā izdarīja. Visticamāk, viņi ir vainīgi, ka viņi viņu izlutināja, cenšoties dot savam dēlam labāko un neiemācīja viņam vienkāršu cieņu pret vecākiem. Viņa centīsies palīdzēt Kapitolijai, kamēr viņai būs spēks. Olimpiāde lieliski saprata, ka ar savu veselību viņa neizturēs ilgi, ārsti solīja ne vairāk kā četrus līdz piecus gadus. Kamēr viņai būs laiks, viņa atbalstīs meiteni.

Viņa redzēja, kā Kapitolija knapi aiztur asaras, tāpēc nākamajā pieturā viņa vienkārši pateica, kas viņai sirdī, un meitene viņu saprata. Viņa redzēja, ka Kapitolija savelk kopā un kaut ko izlemj pati. Kad viņi pārkāpa viņas dzīvokļa slieksni, Kapitolija ārēji bija pilnīgi mierīga, pat atrada spēku smaidīt. Jau vakarā pie tējas meitene, neko neslēpdama, izstāstīja tantei visu, kas ar viņu noticis. Olimpija redzēja, ka viņa pārdzīvo šos notikumus, bet tas bija tikai par labu, to visu izrunājot skaļi, viņa tika atbrīvota no sāpēm, kas viņu plosīja. Viņa bija pārsteigta par šo meiteni, pēc izskata tik trauslu, bet ar tādu dzīves kodolu, ko varētu apskaust.

Viņi iemīlēja šo veidu, kā vakaros pie tējas nesteidzīgi sarunāties, daloties savās domās, bažās un bailēs. Pateicoties šādam atbalstam, Kapitolija ātri spēja savest kopā, bez iznīcinošām sāpēm atcerējās savus skolas gadus un uzklausīja jaunākās ziņas no mātes, kura viņai bieži zvanīja. Viņa uzzināja no savas mātes, ka Gļeba vecāki vairākas reizes mēģināja nodibināt ar viņiem attiecības, bieži sauca māti uz savu biroju, lai aprunātos. Pats Gļebs arī ieradās pie viņas vecākiem un lūdza piedošanu, bet tēvs ar viņu pat nerunāja. Tad Gļeba vecāki nosūtīja viņu mācīties par jūrnieku prom no savas pilsētas. Ņina centās pievērst Gļeba uzmanību, darīja visu iespējamo, tostarp šantāžu, lai viņu apprecētu ar sevi. Bet viņš nekad nepakļāvās viņas provokācijām. Tagad Nina staigā pa pilsētu un izplata tenkas par Glebu un Kapitolinu.

Meitene klausījās visas šīs ziņas un brīnījās, kāpēc viņas draugs, ar kuru viņa bija tuvi kopš pirmās klases, to izdarīja ar viņu. Galu galā viņi nekad nav strīdējušies viens ar otru, viņa nekad nav izdarījusi neko sliktu Ņinai. Draudzene pat nekad nav pieļāvusi, ka viņai patīk Gļebs. Ja viņa to būtu kaut reizi pieminējusi, viņa nekad nebūtu atbildējusi uz puiša sasniegumiem. Kāpēc viņa to dara ar viņu? Tik ļoti sāp dabūt nazi mugurā no tuvākajiem cilvēkiem.

Tante to skaidroja ar parastu skaudību, melnu un ļaunu, ka Kapitolijai tā paveicās, ka redzamākais puisis viņu mīlēs, bet nepievērsa draudzenei uzmanību. Tāpēc viņa bija dusmīga, mēģinot viņus nošķirt, ne velti viņa pastāvīgi apmeloja Gļebu. Bet, kad tas neizdevās, viņa izmantoja situāciju izlaidumā un ievilka puisi savā tīklā. Bet tomēr tas viņai nenesa laimi, Gļebs nekļuva par viņas vīru.

Kapitolija labi atcerējās Olimpijas tantes vārdus.

– Zini, Kapočka, viss, kas notika ar tevi un Gļebu, nav noticis velti. Pats liktenis tevi atņēma šim vīrietim, parādot, uz ko viņš ir spējīgs pat tad, kad viņam nebija tiesību uz tevi. Iedomājieties, ja jūs apprecējāties, viņš pavēlēja un pēkšņi kaut kas viņam neatbilst vai viņš vienkārši zaudēja interesi par jums? Viņš nolēma, ka jau ir panācis savu ceļu un tu nekur nebrauksi, tu visu izturēsi. Un vai jūs domājat, ka viņš varētu apstāties un atteikties no došanās "pa kreisi"? Nekad. Viņš kopā ar jums nemeklētu veidus, kā atrisināt problēmu, bet gan izietu ārā, lai apmierinātu savas vajadzības. Jums jāpateicas liktenim, ka tas notika šādā veidā. Ticiet man, katrs no viņiem saņems savu. Un nevajag aizvērt sirdi, tu atradīsi savu vīrieti, kurš tevi sasildīs, kurš mīlēs tevi vienu, kuram tu būsi visa pasaule. Un pat ja jūs strīdaties, viņa neskries meklēt mierinājumu pie kādas citas sievietes. Viņš darīs visu, lai jūs varētu runāt un izdomāt visas savas problēmas, viņš nekad nepārdos un nenodos.

Tante daudz stāstīja par savas lielās ģimenes vēsturi, kur ģimenes vērtības vienmēr bija pirmajā vietā. Ar lielu cieņu viņa atcerējās savu vīru, kuram, tāpat kā Kapitolijas tēvam, nepatika jūtu izrādīšana, taču viņa zināja, ka viņš viņu mīl, aiz viņa bija kā aiz akmens sienas.

Un dažreiz viņu sarunas skāra “to pašu” tēmu. Un atkal tante pārsteidza Kapitolīnu ar saviem uzskatiem un notiekošā vērtējumu.

– Tagad laiks ir tāds, ka visi meklē savu laimi gultā, mainot nejaušus partnerus kā cimdus, un tad lepojas ar to, ka izdrāzīja nākamo kandidātu. Daži pat liek likmes uz to, kuram būs vairāk mīļāko. Neviens pat nedomā par dvēseli, vienkāršām cilvēku attiecībām. Un saukt šādus cilvēkus par “mīļotājiem” ir kaut kā nepareizi. “Mīļākais” cēlies no vārda “mīlestība”, taču viņiem tas pat nav tuvu tam. Vairāk kā parasts sūds.

Mūsu laikā bija nepieņemami, ka intīmā dzīve bija plaši atvērta. Svētais vakars starp vīru un sievu notika aiz slēgtām durvīm un nebija ierasts apspriest intīmas detaļas. Tas ir atkarīgs no viņiem, kā viņi vēlas būt kopā, kam viņi dod priekšroku. Lai viņi vismaz kaili uz galvas stāv, ja viņiem tā patīk. Un tagad viss ir skaidri redzams, daudzi ievieto savus intīmos selfijus internetā un uzskata to gandrīz par sasniegumu, lieloties, ka gandrīz viss planētas vīriešu vai sieviešu populācija ir bijusi viņu gultā. Tāda dzīve vairāk atgādina parastu atkritumu izgāztuvi, kur viņi izlej visus savus netikumus un lepojas ar to, ja kādam patīk viņu video.

Un es nesaprotu vīriešus, kuri, atlasot kandidātus savam dzimumloceklim, meklē sev uzticamu draudzeni, piemēram, pielaikojot jaunu jaku – nē, šī man neder un šī, pieņemsim nākamo. Taču sievietes ar to ir apmierinātas, viņas ar prieku piekrīt īslaicīgām attiecībām, rēķinoties ar kaut ko vairāk, nesaprot, ka, atdodot sevi pirmajam satiktajam, saņems atbilstošas attiecības ar sevi. Man šīs sievietes ir kā konfektes, ko bars sūc, un dažas pat atgādina publisku atkritumu izgāztuvi, kur visiem un visiem ir slinkums izgāzt spermu. Sakiet man, par kādu lojalitāti viņi var runāt mūsu laikos? Un nez kāpēc visi vīrieši vēlas dabūt par sievu tīru, nevainīgu meiteni, bet drāž visu, kas kustas. Un, ja viņiem nepatīk tā, kura savas jaunības un naivuma dēļ, kura uzskatīja, ka ir kādam kļuvusi par vienīgo un mīļoto, pirms kāzām atdeva savu nevainību, viņi viņu nežēlīgi izmet kā lietotu prezervatīvu. ? Kā viņai dzīvot tālāk, vai viņa ticēs kaut kam gaišam vai salūzīs?

– Varbūt nemaz nav tik slikti? Ir vientuļās sievietes, piemēram, atraitnes, kuras vēlas vienkāršus priekus un kurām nav cerību apprecēties, tāpēc piekrīt šādām īslaicīgām tikšanās reizēm? – Es mēģināju saprast tantes Kapitolijas vārdus.

"Es nezinu, Kapitolina," tante nopūtās. – Kad nomira mans vīrs un es paliku viena ar mazo dēliņu, es nesteidzos meklēt vīrieti, atrast “vienkāršus” priekus, kā tu saki, vai atrast bērnam tēvu. Es nekad nevarēju redzēt sevi blakus citam vīrietim. Es nevarēju iedomāties kāda cita rokas uz mana ķermeņa. Es mīlēju un joprojām mīlu savu vīru. Un man nevajag nevienu citu. Un arī atbildiet uz šo vienkāršo jautājumu. Iedomājieties, ka šāda sieviete satiek vīrieti, meklējot īslaicīgu laimi. Viņa zina, ka viņš ir precējies un netaisās šķirties, ka viņš ar viņu nodod ģimeni un joprojām ir gatavs ar viņu melot? Vai viņai nekas netraucē? Iegūt daļu savas laimes uz cita asaru rēķina? Un kā tad šie vīrieši atgriežas mājās pie savas ģimenes un apskauj savu sievu, būdami kopā ar citu, un saka, cik ļoti viņi viņu mīl? Vai tā nav nodevība? Ja sieva to uzzina? Iedomājieties, kā viņa jutīsies. Tā ir kaut kāda morāla deformācija, netīrība.

Un par priekiem es gribu jautāt, kāpēc tagad visi domā, ka sekss ir vissvarīgākais cilvēka dzīvē? Ņemsim, piemēram, pārus, kur kāds no laulātajiem kādu iemeslu dēļ nevar izpildīt laulības pienākumu. Jā, pat ņem tos pašus vecos cilvēkus. Bet viņi mīl viens otru, rūpējas par ģimeni, lolo katru kopā ar mīļoto pavadīto minūti, ir gatavi sniegt prieku un ir laimīgi. Vai viņi ir mazāk laimīgi bez seksa? Vai arī šeit ir jautājums: vai nav iespējams gūt pozitīvas emocijas, darot to, kas jums patīk? Nu, piemēram, glezno bildes, izšuj, šuj, ceļo, raksti dzeju, gatavo gardus ēdienus, komunicē ar draugiem, iemācies ko jaunu. Ja cilvēks atrod kaut ko tādu, kas viņam sagādā prieku, tad viņš saņem tādu pašu ekstazī, kas ir līdzvērtīga seksam.

***

Olimpiāde ļoti lepojās ar Kapitolinu, kura pati iestājās filoloģijas nodaļā un lieliski mācījās. Viņa jau bija atguvusies no nodevības un tagad tante varēja redzēt viņas smaidošo seju.

– Nu, mīļā, tu smaidi! – teica tante. – Es esmu tik priecīgs par tevi. Es ticu, ka tev viss būs labi. Nepievērsiet uzmanību visām meitenēm, kas runā jums aiz muguras. Tieši sava vājprāta un personīgās dzīves trūkuma dēļ viņi priecājas, ka viņiem ir kāds attaisnojums, lai iebāztu savu netīro degunu kāda cita liktenī. Ejiet savu ceļu, rīkojieties saskaņā ar savu ticību.

Tanti satrauca tikai viena lieta, ka viņai bija atlicis tik maz laika dzīvot un nebūtu laika redzēt savu mīluli kāzu kleitā.

6. nodaļa.

Kapitolija ļoti vēlējās brīvdienās doties pie vecākiem, taču katru reizi ceļojumu atlika.

– Ja es satikšu Ņinu vai Gļebu? – viņa jautāja tantei. – Kā es varu skatīties viņiem acīs? Man ir kauns.

– Mana meitene, viņiem būtu jākaunas par savu rīcību, par savu nodevību. Jūs zināt, ka būs ļoti labi, ja jūs viņus satiksit. Tu nevarēsi dzīvot tālāk, kamēr neatlaidīsi šos notikumus no sevis uz visiem laikiem, tāpēc tev bez bailēm jāskatās tiem acīs, jāredz, ka tev bija taisnība un jādodas savās gaitās. Jauna dzīve netiek būvēta uz veciem pamatiem.

Pēc trešā gada Kapitolija nolēma doties pie saviem vecākiem. Viņi viņu sagaidīja autoostā ar priecīgiem smaidiem. Mājās mamma klāja svētku galdu. Pat vienmēr bargais tēvs smaidīja ar siltu, lepnu smaidu savai meitai, kad viņa stāstīja par saviem panākumiem mācībās.

Vakarā pie viņiem ieradās Marta, kura sveicināja Kapitolinu ar izliektu prieku un tūdaļ sāka izlādēt tirgū dzirdētās jaunākās ziņas un arī lielīties ar savu meitu. Bet tēvs viņu vienkārši apturēja, sakot, ka šodien viņiem ir vēl viens iemesls pulcēties pie galda.

Marta kļuva nomākta un ātri devās mājās. Un kā viņa vēl gribēja izrādīties šai mājīgajai neprecētajai Capai, kura sava stulbuma dēļ palaida garām tādu vīru, par savu Viktoriju, kura izaugusi par tik skaistuli, ka pat tagad nevar beigt meklēt puikas un pieaugusi. vīrieši, un, kad viņa pabeigs skolu, viņa uzreiz atradīs sev cienīgu vīru, nevis tādu kā daži.

***

Marta visu laiku greizsirdīgi vēroja Karpenko ģimeni, kas dzīvo pārāk labi, pārticībā, mierā un klusumā. Un viņu meita ir izcila studente, un pirmais skaistais puisis šajā rajonā un apskaužams līgavainis vajā viņu. Un viņai bija jāstrādā šajā nolādētajā tirgū, lai kaut kā izdzīvotu. Kā būtu, ja Anna viņai palīdzētu, kad viņas vīrs nomira, ka Kapka pieskatīja meitu, kad viņa aizbēga uz citu randiņu, lai atrastu sev vīru. Tātad, ja viņa varētu aizņemties naudu no Ankas un neatdot, ko viņa bieži izmantoja. Un šī laipnā dvēsele nekad pat nejautāja, kad Marta atmaksās parādu.

Reizēm viņa savu paziņu vidū izplatīja kādas baumas par šo ģimeni, bet lai Anna neuzzinātu, ka tā ir viņa, kas izdomājusi fabulu.

Sieviete redzēja, kā Maksims bija pret viņas saziņu ar sievu, taču klusēja. Anna, laipna dvēsele, viņai ticēja un bija gatava ticēt visam, ko viņa viņai stāstīja. Nezinot, kāpēc, viņa gribēja sastrīdēt Annas un Maksima ģimeni ar saviem radiniekiem, uzsākot dažādas baumas, taču tas viss bija bez rezultātiem. Viņi joprojām dzīvoja draudzīgi, satikās, ciemojās viens pie otra. Kad viņa šādās dienās ieradās pie Annas, viņa ar skaudību vēroja, kā radinieki komunicē, atbalsta un palīdz viens otram, kamēr viņai nebija pie kā vērsties. Viņa un viņas meita nevienam nav vajadzīgas.

Kad viņa uzzināja, ka pats Gļebs Pereverzevs, direktores dēls, ir pēc Kapkas, viņu atkal pārņēma briesmīga skaudība – kāpēc tas viss viņiem, bet viņai un viņas meitai ir vienalga? Un, kad Anna viņai lielījās, ka pēc skolas beigšanas viņas meita un šis izskatīgais puisis apprecēsies, viņa kļuva pavisam bēdīga, pat kādu laiku pārstāja iet uz viņu māju, kur vienmēr ar prieku ēda Annas piedāvātās vakariņas. Bet negaidīti viņa uzzināja, ka Kapka un Gļebs ir sastrīdējušies. Tad viņa uzzināja, ka šis izskatīgais puisis krāpis Kapku ar draugu, un viņas dvēsele bija tik laimīga, ka viņa atkal pāris dienas neapmeklēja viņus, lai viņi neredzētu viņas apmierināto seju.

Viņa priecājās, kad Maksims nolaida Gļebu lejā pa kāpnēm un Capka kaut kur devās prom. Kāzu nebūs, viņa nolēma, un viņas skaudība par šo jautājumu nedaudz mazinājās. Lai gan es nesapratu puisi, kurš nepārtraukti klauvēja pie Karpenko dzīvokļa sliekšņa, cenšoties atrast Kapku. Vai tiešām tur bija tāda mīlestība? Tad viņa uzzināja, ka šis Kapkas draugs, ar kuru viņš krāpās, mēģināja puisi apprecēt ar sevi, taču viņai nekas neizdevās. Pats Gļebs tēvs sūtīja mācīties tālu, bet, kad viņš ieradās atvaļinājumā pie vecākiem, viņš pastāvīgi staigāja ap viņu māju.

Anna viņai stāstīja par pašu Kapku, ka meita devusies mācīties, lepojoties ar izcilajām mācībām, kas atkal izraisīja klusu skaudību Marfas dvēselē. Tikai tagad, kad Kapka pēc trim gadiem ieradās pie vecākiem, uzzināju, ka viņa mācās filoloģijas nodaļā un iet pēc diploma. Viņa sēdēja kopā ar viņiem pie galda un atkal nesaprata, kāpēc šai vienkāršajai, neinteresantajai meitenei tā paveicās. Un viņa tik ļoti gribēja viņai uzsist pa degunu, sākot stāstīt, cik skaista aug viņas meita un ka viņai ir lieliska nākotne, taču Maksims viņu pārtrauca un lūdza aiziet. Lai gan viņš to tieši neteica, Marfa saprata, ka viņa ir izdzīta no dzīvokļa. Viss kārtībā, viņa nelepojas, viņa aizies. Viņa atradīs citu iespēju kaitināt šos augstprātīgos cilvēkus.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «Литрес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на Литрес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.