Зохра
Пясъците на времето: Арабска приказка

Жанр: Детска литература

Пролог

В зората на времето, когато слънцето шепнеше тайни на пясъците и звездите рисуваха истории по нощното небе, съществуваше легенда. Говореше се за Пясъците на времето, не обикновени зрънца, а искрящи от магия, носещи ехото на миналото, дъха на настоящето и надеждата на бъдещето.

Тези пясъци бяха заключени в древен пясъчен часовник, пазен от могъщо племе джинове, чиято мисия беше да поддържат равновесието между света на хората и този на магията. Всяко зрънце беше нишка от времето, внимателно контролирана, за да не се наруши хармонията.

Но завистта е тъмна сянка, която винаги дебне наблизо. Зъл магьосник на име Залтар, обсебен от власт и жаден за вечен живот, се осмели да посегне към Пясъците на времето. Той копнееше да замрази времето, да спре хода на живота и да управлява вечен мрак.

Джиновете се биха храбро, но Залтар беше коварен и мощен. В хаоса на битката, пясъчният часовник беше разбит, а Пясъците на времето се разпръснаха из целия свят. Някои се скриха в сърцата на пустинята, други се превърнаха в сълзи на забравени кралици, а трети се вплетоха в песните на вятъра.

Преди последният джин да падне, той изрече пророчество: "Когато светът е изправен пред най-голяма опасност, потомък на джин, чиято кръв носи магията на пясъка, ще се изправи. Той ще събере разпръснатите Пясъци на времето и ще победи Залтар, преди мракът да погълне всичко."

Годините минаваха, а легендата за Пясъците на времето стана само приказка, разказвана край лагерните огньове. Но пророчеството остана да тлее, очаквайки своя час, в сърцето на един обикновен пустинен младеж на име Амир…

Глава 1: Пясъчна буря и тайни

Амир не беше герой. Живееше в малко, забравено от света пустинно градче, наречено Касара. Дните му преминаваха в помагане на баща си, стар и изморен търговец на подправки, в неговата малка сергия на пазара. Амир мечтаеше за повече – за приключения, за далечни земи, за нещо, различно от монотонния живот в Касара.

Днес, обаче, не беше обикновен ден. Още от сутринта въздухът беше тежък и напрегнат. Слънцето гореше безмилостно, а в далечината се виждаше надвиснала пясъчна буря, която бавно, но сигурно се приближаваше към града.

"Приготви се, Амир!" извика баща му, опитвайки се да прибере разпилените чували с подправки. "Тази буря е различна. Усещам я…"

Амир, въпреки притеснението си, помогна на баща си. Бурите в Касара бяха често явление, но тази наистина беше зловеща. Въздухът сякаш гъмжеше от електричество, а свиренето на вятъра беше по-скоро рев, отколкото шепот.

Внезапно, пясъчната буря връхлетя Касара с пълна сила. Хората се скриха по домовете си, затваряйки врати и прозорци. Амир и баща му се приютиха в малката си колиба, надявайки се бурята скоро да премине.

Но тази буря беше различна. Докато вятърът виеше и пясъкът барабанеше по стените, Амир забеляза нещо странно. В центъра на бурята, сякаш танцуваща сред вихрите, се виждаше слаба светлина. Любопитството надделя над страха му и той се приближи до прозореца, за да види по-добре.

Тогава се случи. Мощна струя пясък проби стената на колибата и в стаята влетя малък, украсен пясъчен часовник. Той беше направен от тъмно дърво, а пясъкът вътре блестеше със странна, златиста светлина.

Амир, омаян, протегна ръка и взе пясъчния часовник. В мига, в който го докосна, го прониза вълна от енергия. Той видя вихрушка от образи – древни битки, златни дворци, лица на непознати хора. И после всичко свърши.

Амир стоеше, зашеметен, стискайки пясъчния часовник в ръка. Бурята изведнъж стихна, сякаш никога не беше съществувала. Слънцето отново грееше и над Касара цареше зловеща тишина.

"Амир?" извика баща му, изплашено. "Добре ли си? Какво се случи?"

Амир не знаеше какво да каже. Той погледна пясъчния часовник в ръката си. Той знаеше, в сърцето си, че животът му никога няма да бъде същият. Той знаеше, че тази буря не е била случайна. И той знаеше, че пясъчният часовник е повече от просто предмет. Той беше ключ. Ключ към какво, обаче, той все още не знаеше. Но беше готов да разбере.

Глава 2: Шепотът на пясъка

Бащата на Амир, Юсуф, се взираше с недоверие в пясъчния часовник, който синът му държеше в ръка. "Откъде се взе това, Амир? Какво е това нещо?"

Амир поклати глава, все още замаян от виденията, които бе преживял. "Не знам, татко. Просто… дойде с бурята. Когато го докоснах, видях… неща.

Странни неща."

Юсуф беше разумен човек, търговец, свикнал с практичните неща от живота. Той не вярваше в магии или духове, но нещо в погледа на сина му, в треперещата му ръка, го накара да се почувства неспокоен.

"Покажи ми го," каза той, протягайки ръка.

Амир несигурно подаде пясъчния часовник на баща си. Юсуф го огледа внимателно. Беше изработен от тъмно дърво, украсено със сложни резби, които изглеждаха познати, но той не можеше да си спомни откъде ги знае. Пясъкът вътре все още блестеше със златна светлина, която сякаш пулсираше в ритъм със сърцето му.

Докато Юсуф го държеше, той чу… шепот. Съвсем слаб, като полъх на вятър, но достатъчно ясен, за да го накара да настръхне. Шепотът сякаш идваше от пясъчния часовник.

"Ти… ти чуваш ли нещо, Амир?" попита той, гласът му трепереше.

Амир се ослуша. "Не, татко. Какво трябва да чуя?"

Юсуф преглътна трудно. Той не искаше да изглежда глупаво, но не можеше да отрече това, което беше чул. "Шепот. Като че ли пясъкът говори."

Амир се замисли. Дали баща му е чул същото, което той видя? Дали пясъчният часовник наистина е магически?

"Дай ми го пак," каза Амир, протягайки ръка.

Когато докосна пясъчния часовник, шепотът се засили. Този път той го чу ясно. Беше глас, древен и мъдър, който сякаш идваше от дълбините на времето.

*"Амир… син на джин… часът наближава…"*

Амир се отдръпна назад, шокиран. "Татко! Чух го! Чух глас!"

Юсуф беше видимо изплашен. Той знаеше, че нещо не е наред. "Трябва да го скрием," каза той, бързо оглеждайки колибата. "Трябва да го скрием, преди някой да го види."

"Но защо, татко?" попита Амир. "Какво е това нещо?"

Юсуф поклати глава. "Не знам, Амир. Но знам, че ни носи опасност. Някога съм чувал истории за подобни неща… артефакти, прокълнати от древно зло. Трябва да го скрием и да забравим за него."

Той взе пясъчния часовник от ръцете на Амир и го скри в стара дървена кутия, пълна със забравени инструменти. След това я зарови под купа чували с подправки в дъното на сергията.

"Там ще бъде в безопасност," каза той, изтривайки потта от челото си. "И никога повече не трябва да говорим за това. Разбра ли ме, Амир?"

Амир кимна, объркан и изплашен. Той се съгласи с баща си, но знаеше, че не може просто да забрави за пясъчния часовник. Гласът в него, виденията, които беше видял… всичко това го подтикваше да разбере повече. И той знаеше, че рано или късно ще трябва да разбере какво е предназначението на пясъчния часовник и какво означава шепотът на пясъка.

Глава 3: Мечти за Джинове

След бурята животът в Касара се върна към обичайния си ритъм, поне на повърхността. Но за Амир нищо не беше същото. Мислите му бяха обсебени от пясъчния часовник и тайните, които криеше. През деня помагаше на баща си на пазара, но през нощта не можеше да заспи.

Всяка нощ, след като луната се покачваше над пустинята, Амир беше преследван от странни сънища. Виждаше се да лети на магически килим над златни градове, да се бие рамо до рамо с джинове срещу зли чудовища и да разговаря с мъдри старци в пещери, изпълнени с кристали.

В един от сънищата, той видя лицето на джин. Беше висок и могъщ, с горящи очи и дълга черна коса, сплетена на плитки. Джинът говореше с него, но Амир не можеше да разбере думите. Единственото, което разбра, беше чувството на сила и отговорност, което излъчваше джинът.

След този сън, Амир се събуди облян в пот, чувствайки се различно. Сякаш нещо се беше променило вътре в него. Сякаш част от него, която е била спяща, се е събудила.

На следващата сутрин, Амир реши да пренебрегне предупрежденията на баща си. Той знаеше, че трябва да разбере повече за пясъчния часовник. Той се промъкна в сергията преди баща му да се събуди и отиде до мястото, където бяха скрили кутията.

Когато я отвори, той затаи дъх. Пясъчният часовник блестеше по-ярко от всякога. Амир го взе в ръце и се заслуша. Шепотът на пясъка беше по-силен, по-ясен.

*"Потомък на джин… твоята кръв е ключът… търси знаците…"*

Амир поклати глава, опитвайки се да разбере какво означават думите. "Знаци? Какви знаци?"

Внезапно, той забеляза нещо, което преди не беше виждал. На дървената рамка на пясъчния часовник имаше малки символи, издълбани в дървото. Те приличаха на древни йероглифи, които Амир никога не беше виждал.

Той знаеше, че трябва да намери някой, който да може да ги разчете. Но кого да попита? Кой би му повярвал? Кой би знаел нещо за джинове и магически пясъчни часовници?

Тогава се сети за Стария Али. Старият Али живееше в покрайнините на Касара, в малка колиба, заобиколена от пясък. Говореше се, че е мъдър и знае много неща за древните легенди и митове. Някои дори казваха, че самият той е джин.

Амир реши да го посети. Това беше рисковано, особено след като баща му му беше забранил да говори за пясъчния часовник. Но той знаеше, че трябва да опита. Той трябваше да разбере какво е предназначението му.

Затова, рано на следващата сутрин, Амир се измъкна от къщата и се отправи към колибата на Стария Али, надявайки се да намери отговори на въпросите, които го измъчваха. Той стискаше пясъчния часовник в ръка, чувствайки се едновременно уплашен и развълнуван от предстоящото приключение.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «Литрес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на Литрес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.