Зохра
Пустинята и нейните тайни: Арабска приказка

Жанр: Детска литература

Пролог: Където Пясъците Шепнат Легенди

Отворете страниците на тази книга и стъпете не просто в свят на приказки, а в самото сърце, от което те пулсират – необятната, изпепеляваща и магична Арабска пустиня. Забравете за момент познатите брегове и оживените пазари; тук, сред безкрайните пясъци, се крие душата на древни легенди, родили се под безмилостното слънце и сребърната луна.

Тук пясъците не са просто фон. Те са жива стихия, мълчалив свидетел и често – главен герой. Пустинята в арабските приказки е безкрайно царство на дюни, издигащи се като застинали вълни под вечното небе, но и убежище на смарагдови оазиси, проблясващи като скъпоценни камъни и предлагащи живот насред пустошта. Тя е майстор на илюзиите, където миражите танцуват на хоризонта, обещавайки спасение или водещи към гибел, и древно обиталище на могъщи джинове, изтъкани от бездимен огън, способни да изпълнят най-съкровените желания или да отприщят неописуем ужас.

Тя е върховно изпитание за смелост и вяра, където жаждата, самотата и изгубеният път каляват духа на героя или го прекършват. Тя е пазителка на забравени градове, погълнати от времето и пясъка, и на несметни съкровища, скрити в тайни пещери, чиито входове се отварят само с магически думи. Тя е дом на мъдрите бедуини, които четат тайните ѝ в звездите и следите, оставени от вятъра.

В тези приказки, събрани от шепота на вятъра и мъдростта на вековете, пустинята оживява. Всяка дюна може да крие легенда, всяка сянка – дух. Ще пътувате с герои, изгубени и намерени, ще се изправите срещу изгарящото слънце и коварството на джиновете, ще търсите спасителния оазис и ще се надявате звездите да ви покажат пътя през хладната, мистична нощ. Ще откриете, че пустинята е колкото сурова и опасна, толкова и щедра към онези, които я уважават и разбират нейните неписани закони.

Това не е просто сборник с истории. Това е пътешествие из един свят, където границата между реалност и фантазия е тънка като мираж, където магията се носи из въздуха като прашинка пясък и където човешкият дух се изправя срещу величието и тайните на една от най-мистичните земи на планетата.

Пригответе се да се изгубите в нейните тайни. Пустинята ви очаква.

Глава 1: Морето от Пясък и Шепотът на Вятъра

Слънцето беше безмилостен господар. Огнено кълбо, застинало в безцветното небе, то изливаше жар върху безкрайното море от пясък. Въздухът трептеше, изкривявайки далечния хоризонт в неясни, танцуващи форми, които можеха да бъдат всичко – спасителен оазис или коварна илюзия.

Малкият керван беше спрял. Не по свое желание, а по необходимост. Дори камилите, тези живи кораби на пустинята, свеждаха глави под тежестта на товара и жегата, издавайки ниски, недоволни стонове. Хората търсеха оскъдната сянка, хвърляна от няколко опънати платнища между животните – търговци с уморени лица, увити в прашни платове, наемни пазачи със загрубели ръце върху дръжките на сабите си, и един млад мъж, чиито очи все още не бяха изгубили блясъка на любопитството, въпреки изтощението.

Името му беше Заид. За него това беше първото голямо пътешествие през Руб ал-Хали, „Пустата Четвърт“. Беше чувал безброй истории за нея – за джинове, обитаващи ветровете, за изгубени градове, погълнати от дюните, за съкровища, пазени от древни проклятия. Сега, под безпощадното слънце, единствената реалност беше изгарящата жега и безкрайността на пясъка, който сякаш поглъщаше всеки звук, всяка мисъл.

Старият търговец, на когото Заид служеше, дремеше неспокойно, а устните му мърдаха в безмълвна молитва или може би проклятие срещу жегата. Водачът на кервана, набит мъж на име Халид, стоеше малко встрани, взирайки се на изток, сякаш можеше да прочете някакво послание в трептящия въздух. Лицето му, прорязано от бръчки като карта на самата пустиня, беше непроницаемо.

– Скоро, момче – изръмжа един от пазачите, забелязвайки погледа на Заид.

– Слънцето ще се смили и ще тръгнем. Нощта е по-благосклонна, макар и да крие други опасности.

Заид кимна. Беше чувал и за нощните опасности – студа, който проникваше до кости, хищниците, чиито очи блестяха в мрака, и разбира се, онези други същества, за които се говореше само шепнешком.

Часовете се влачеха като изранени гущери по пясъка. Слънцето бавно започна своя път надолу, обагряйки небето в нюанси на оранжево, розово и виолетово – спираща дъха красота, която беше също толкова жестока, колкото и дневната белота. Сянките се удължиха, носейки първия полъх на облекчение.

Изведнъж тишината се наруши. Не от обичайните звуци на кервана, а от нещо друго – далечен, протяжен вой, който сякаш идваше от самата земя. Не беше вой на чакал, нито на вятър, свистящ през скалите. Беше нещо по-дълбоко, по-обезпокоително.

Камилите наостриха уши и започнаха да се въртят нервно. Хората се размърдаха, ръцете инстинктивно посегнаха към оръжията. Халид се обърна рязко, очите му шареха по хоризонта, който сега потъваше в здрач.

– Какво беше това? – прошепна Заид, сърцето му блъскаше в гърдите.

Старият търговец отвори очи, а в тях проблесна страх. – Вятърът понякога пее странни песни в пустинята, момче. Или… може би не е само вятърът.

Воят се повтори, този път по-близо, сякаш се носеше на крилете на настъпващата нощ. Халид даде знак.

– Пригответе се! Тръгваме веднага. Каквото и да е това, не искаме да го посрещнем тук.

Лагерът бързо беше вдигнат. Платнищата бяха сгънати, товарите – пристегнати отново. В настъпващия мрак, под първите звезди, които започнаха да пробиват небесния свод като диамантени искрици, керванът потегли. Но облекчението от спадащата температура беше изместено от ново, по-дълбоко безпокойство.

Заид яздеше своята камила, взирайки се в безкрайните сенки, които сега танцуваха около тях. Онзи странен вой беше затихнал, но тишината, която го последва, изглеждаше още по-напрегната. Имаше чувството, че не са сами. Че нещо ги наблюдава от мрака, нещо древно и безименно, една от многото тайни, които пустинята ревниво пазеше.

Пътуването едва започваше, а Руб ал-Хали вече показваше зъбите си, напомняйки им, че тук човекът е само гост – често неканен и винаги уязвим.

Глава 2: Сенки под Звездите и Древни Камъни

Нощта се спусна като тежък, студен покров. Жегата на деня беше изчезнала, заменена от пронизващ хлад, който караше мъжете да се увиват по-плътно в плащовете си. Единствената светлина идваше от милиардите звезди, разпилени по кадифения небосвод – ярки и близки, сякаш можеше да протегнеш ръка и да ги докоснеш. Но тяхната студена светлина само подчертаваше безкрайната пустош и дълбоките сенки, които дебнеха между дюните.

Керванът се движеше в напрегната тишина, нарушавана само от мекото шляпане на камилските стъпки по пясъка и скърцането на товарите. Онзи зловещ вой не се беше повторил, но отсъствието му беше почти толкова обезпокоително, колкото и самото му присъствие. Сякаш нещо ги беше предупредило, а сега изчакваше в засада.

Заид яздеше близо до Халид, наблюдавайки водача. Опитният бедуин не показваше страх, но очите му непрекъснато шареха наоколо, а ръката му рядко се отделяше от дръжката на извитата му кама. Той водеше кервана с увереност, сякаш следваше невидима пътека, позната само нему и на звездите.

– Виждал ли си нещо такова преди, Халид? – осмели се да попита Заид тихо.

Халид го погледна за миг, лицето му непроницаемо в слабата светлина. – Пустинята има много гласове, момче. Някои са на вятъра, други – на пясъка. А трети… трети е по-добре да не ги разпознаваш. – Той замълча за момент, после добави: – Казват, че в тези части бродят духовете на изгубен народ, прокълнати да вият вечно сред пясъците. Други говорят за джинове, пазещи древни тайни. Каквато и да е истината, мъдро е да не се задържаме.

Един от по-възрастните пазачи, който яздеше наблизо, се прекръсти нервно. – Чувал съм истории… за кервани, изчезнали безследно точно тук. Намирали само камилите, луди от страх, но от хората – нито следа.

Заид потръпна, но не от студа. Въздухът сякаш стана по-тежък, наситен с невидимо присъствие. Той се огледа, но виждаше само безкрайни, плавно извиващи се дюни, чиито гребени блестяха сребристо под луната, а склоновете им тънеха в непрогледен мрак. Стори му се, че сенките се движат, придобиват странни форми, но всеки път, когато се вгледаше по-внимателно, те отново застиваха.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «Литрес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на Литрес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.