Елена Иванова
От руините на една идеология до предизвикателствата на бъдещето

Жанр: Историческа хроника

Въведение

Времето тече като река, но понякога в тази река се появяват водопади, които преобръщат бреговете и променят пътя на потока. За България, 1989 година беше именно такъв водопад – революционен момент, който я изтръгна от застоя на комунизма и я повлече към бурните води на демокрацията.

Тази книга не е просто сух анализ на историческите събития. Тя е опит да се потопим в душите на хората, които преживяха тази промяна – от обикновените граждани, които мечтаеха за свобода, до политиците, изправени пред трудни решения. Това е историята на България, разказана през призмата на онези, които я изживяха – през техните надежди, страхове, победи и разочарования.

ЧАСТ 1: Революция и Надежда (1989-1991)

Глава 1: Ноември в София

Зимата на 1989 година се прокрадваше в София с ледените си ръкави, носейки със себе си не само студ, а и нещо друго – нещо, което отдавна беше скрито под повърхността, нещо, което сега избуяваше като пролетна трева след дълга зима. Вятърът свистеше, разнасяйки листата на старите липи по площада пред Народното събрание, но под тъмносиньото небе, пред величествената сграда, гъмжаха хора.

Райна прегърна здраво тънкия си шал, усещайки как студът пронизва дрехите й. Учителка по литература в близкото училище, тя от години чувстваше задуха. Думите на поетите, които преподаваше, бяха като крила, но крилата бяха подрязани, а свободата – табу. Сега, за първи път от години, тя усети как тези крила се разперват. Лицата около нея сияеха от надежда. Това не бяха просто протестиращи – това бяха хора, които мечтаеха. Мечтаеха за свобода на словото, за демокрация, за живот, какъвто го виждаха в западните филми.

Райна се чувстваше странно развълнувана. Беше участвала в тайни кръжоци, чела забранени книги, но никога не си беше представяла, че ще види подобно нещо наяве. Зад нея мъж свиреше на китара, а хората пееха за свобода, за промяна, за нов ден. По лицата им се четеше решимост, но и страх – страх от неизвестното, от репресиите, от последствията.

"Свобода!" – извикаха заедно. Райна се присъедини към тях, гласът й трепереше от вълнение. Свобода! Думата беше като мантра, която повтаряха отново и отново, надявайки се, че ще отвори вратите към по-добър свят. Вдигна ръка, стисната в юмрук, и усети как надеждата се разпространява в цялото й тяло.

В същото време, на няколко пресечки от площада, в тъмния интериор на една стара сграда, Димитър наблюдаваше събитията от високия етаж на своя апартамент. Той беше бивш офицер от Държавна сигурност, дългогодишен служител на системата, която сега се рушеше. Сърцето му биеше учестено, а ръцете му трепереха леко, докато гледаше как тълпата се увеличава.

Димитър беше виждал много неща през годините. Беше участвал в операции, които сега пазеше в тайна. Беше бил свидетел на страданията на хора, които се осмеляваха да се противопоставят на режима. Той знаеше, че свободата има цена, и се питаше дали хората на площада са готови да я платят.

Обливаше го пот, а на стъклата на прозорците се образуваше конденз. Взе цигара от кутията на масата и я запали, а след това се облегна на стола си. Вятърът блъскаше в прозорците, а звукът от протестите достигаше до него, примесен с далечния шум на града.

В него кипеше вътрешна борба. Години наред беше вярвал в идеалите на комунизма, в борбата срещу капитализма, в силата на партията. Сега виждаше как тези идеали се срутват като пясъчна кула. Той знаеше твърде много за истинските случки зад кулисите, за лицемерието и корупцията, които гниеха в сърцето на системата. Чувстваше се предаден, но не знаеше на кого.

Димитър преглътна тежко. Какво щеше да прави сега? Да се присъедини към тълпата? Да се скрие? Да чака и да види какво ще се случи? Не знаеше отговора. Просто знаеше, че животът му, както и животът на страната, е на прага на коренна промяна.

На площада Райна изведнъж усети лека ръка на рамото си. Обърна се и видя възрастна жена, с очи, пълни със сълзи.

"Дъще, не се страхувай," прошепна жената. "Сега е нашето време."

Райна кимна. Погледна към Народното събрание, към тълпата, към бъдещето. Страх имаше, но имаше и нещо повече – надежда, която гори като огън в сърцето й. Надежда, която щеше да я води през бурните води на идващите дни. Вдигна отново юмрука си и извика с всички сили: "Свобода!" Вятърът отнесе думите й, но надеждата остана.

Глава 2: Кръглата маса

Декември 1989 година. Студът вече беше сковал София в ледена прегръдка, но в сградата на Държавния съвет, където се провеждаха заседанията на Кръглата маса, атмосферата беше нажежена. Райна гледаше новините по телевизията, изпълнена с противоречиви чувства. Въпреки надеждата, която таеше, усещаше и страх – страх от неизвестното, страх от предателство.

На екрана се редуваха кадри от заседанието. Представители на Българската комунистическа партия (БКП) седяха срещу представители на опозицията – СДС. Дискусиите бяха ожесточени, думите – остри като бръсначи. Райна се питаше дали тези хора наистина искат промяна, или просто се опитват да запазят властта си, скрита под друга форма.

В същото време, в своя апартамент, Димитър наблюдаваше същите новини, но от друг ъгъл. Той беше получил заповед да остане встрани от събитията, да наблюдава и да докладва. Вътрешно обаче беше разкъсан. Беше служил вярно на партията години наред, изпълнявал е заповедите й без въпроси. Но сега виждаше как системата, в която беше вярвал, се рушеше пред очите му.

Гледаше как политиците се препират, как спорят за власт. Виждаше как едни и същи хора, които до вчера говореха за комунизъм, сега се преструваха на демократи. Това го караше да се чувства отвратен.

Запали поредната цигара, а димът изпълни стаята. Мислите му блуждаеха в миналото. Спомни си за времената, когато беше млад, изпълнен с идеали. Спомни си за жертвите, които бяха направени в името на тези идеали. Сега всичко беше загубено. Не знаеше какво да прави. Не знаеше на кого да вярва. Чувстваше се сам и изоставен.

"Какво ще стане с нас?" – промърмори тихо, сякаш задавайки въпроса на невидимия си събеседник.

В същото време, Иван, млад и амбициозен предприемач, наблюдаваше заседанията на Кръглата маса с друг интерес. Той не беше политически активен, но виждаше възможности в промяната. Виждаше как старите правила се рушат, как се отварят врати за нови идеи и нови бизнеси.

Той беше наследил малко пари от баща си и беше решил да ги инвестира. Беше отворил малък магазин за вносни стоки. Сега се надяваше, че с падането на комунизма, ще може да разшири бизнеса си.

Иван гледаше с интерес как политиците спорят. Той не разбираше много от политика, но разбираше от пари. Виждаше как някои от тях се опитват да се облагодетелстват, как други са искрени. Виждаше корупцията, която беше неизбежна част от системата. Но въпреки всичко, той вярваше в бъдещето. Вярваше, че с много работа и малко късмет, ще успее да постигне мечтите си.

Случи се нещо неочаквано. Райна, след като видя репортажа по телевизията, реши да се включи в една от срещите на СДС в квартала. Бяха малки срещи, в които се обсъждаше бъдещето на страната. Първоначално се чувстваше неудобно, но постепенно се адаптира. Възхищаваше се на ентусиазма и решителността на хората, които се бореха за промяна.

Веднъж тя беше на среща, когато чу остър спор. Ставаше въпрос за това кой трябва да оглави СДС. Тя се ужаси от междуособиците. Тогава започна да осъзнава, че борбата за власт е започнала. Въпреки това, тя не се отказа от борбата.

Димитър, междувременно, получи нова задача. Трябваше да събере информация за членовете на СДС, да ги наблюдава и да докладва. Той се почувства отвратен. Вече не вярваше на партията, но не знаеше какво друго да прави. Изпитваше вина, но и безсилие.

Отиде в един от старите си апартаменти, където бяха събрани досиетата. Включи лампата, и се оказа в прашна стая. Взе първото досие. Беше на един от лидерите на СДС, който говореше за демокрация, но в същото време беше обвинен в корупция. Огледа досието. Сърцето му се сви. Той отново беше принуден да бъде част от мръсната игра.

В същото време Иван, в своя магазин, се сблъска с първите проблеми. Цените на стоките скачаха. Купувачите намаляваха. Конкуренцията ставаше все по-жестока. Трябваше да намери начин да се справи, да се адаптира към новите реалности.

Райна, Димитър и Иван – всеки от тях се намираше на различен кръстопът. Всеки от тях трябваше да вземе трудни решения. Кръглата маса беше само началото. Предстоеше една трудна и непредсказуема битка, в която бъдещето на България беше заложено на карта.

Глава 3: Първите избори

Пролетта на 1990 година настъпи в София с несигурен оптимизъм. Слънцето пробиваше през облаците, но студеният вятър напомняше за все още неутихналата зима на промените. Райна се чувстваше развълнувана и изпълнена с надежда. Първите свободни избори бяха насрочени, и тя знаеше, че това е моментът, който щеше да определи бъдещето на България.

Напрежението беше осезаемо. Плакатите на различните политически сили заляха града. Лицата на кандидатите се усмихваха от всеки ъгъл, обещавайки по-добър живот. Райна участваше в агитационни срещи за СДС, обяснявайки на хората защо смята, че трябва да гласуват за тях. Усети как в очите на хората се чете както надежда, така и страх. Страх от непознатото, от промяната, от грешен избор.

В изборния ден, Райна се събуди рано. Закуси набързо и потегли към избирателната секция в квартала. Атмосферата беше наелектризирана. Хората се редяха на опашки, развълнувани и спретнати. Въздухът беше изпълнен с очакване. Тя подаде личната си карта, получи бюлетината и влезе в кабинката.

За първи път в живота си, тя имаше право на свободен избор. Избра СДС. Сложи бюлетината в урната с чувство на дълбока удовлетворение. Удовлетворение от това, че е част от промяната. Удовлетворение от това, че има възможността да изрази мнението си.

В същото време, Димитър се чувстваше като пленник на собствените си колебания. Той знаеше, че трябва да гласува, но не знаеше за кого. Партията беше загубила доверието му. Виждаше корупцията, лицемерието, страха. Не можеше да се примири с това. Но също така не вярваше напълно на опозицията. Прекалено много обещания, прекалено много неясноти.

Отиде в избирателната секция, но не отиде направо в кабинката. Дълго време наблюдаваше хората, които гласуваха. Виждаше радост, надежда, но и съмнение. Чувстваше се отчужден.

Димитър се върна вкъщи, без да гласува. Седна на дивана и запали цигара. Раздираха го угризения. Знаеше, че не гласувайки, той не прави нищо. Но не можеше да се примири с компромисите, които изглеждаха неизбежни.

Иван също имаше своите притеснения. Той разбираше, че политическата стабилност е важна за бизнеса му. Той искаше да просперира, но в същото време се опасяваше от хаоса, който може да последва.

Той отиде да гласува, но не беше наивен. Знаеше, че корупцията ще продължи, независимо кой спечели изборите. Но вярваше, че има начин да успее – с много работа, честност и малко късмет.

Иван избра партията, която му се струваше най-прагматична. Надяваше се, че ще успеят да създадат условия за развитие на бизнеса.

След изборите, Райна се върна у дома, изпълнена с надежда. Гледаше новините по телевизията с трепет. Първоначалните резултати показваха, че БСП (Българската социалистическа партия) води, но СДС печели много гласове. Тя стисна юмруци, молейки се за промяна.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «Литрес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на Литрес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.