Елена Иванова
Теодор Светослав 1300-1321 год

Жанр: Историческая проза

Пролог: Тъмни сенки над Преслав

През 1300 година, когато тъмнината се бе спуснала над България, сякаш самата земя плачеше. Преслав, някогашната гордост на българските царе, сега беше обгърната от мрак – мрак на разруха, мрак на страх, мрак на забрава. Златните кубета на дворците бяха осквернени от пожари и разграбване, а улиците, някога пълни с живот, сега бяха пусти и осеяни с кости.

Теодор Светослав, синът на Георги Тертер II, стоеше на прага на бъдещето, но бъдещето изглеждаше мрачно като предсмъртен сън. От дете бе прекарал години в плен на Златната орда, далеч от родината си, далеч от трона, който му се полагаше по рождение. Сега, освободен и върнат в България, той се изправяше пред предизвикателството, което изглеждаше непосилно – да възроди държавата от пепелта.

Вятърът свистеше през пролуките на полуразрушените сгради, носейки със себе си тъгата на отминалата слава. Светослав вдигна поглед към небето, където черни облаци предвещаваха буря. Той усети студа да пронизва костите му, но в сърцето му горeше огън – огънят на надеждата, огънят на решимостта.

„Трудно е, господарю,” – прошепна довереният му съветник, Ивайло. – „България е ранена, разкъсана от междуособици и нашествия. Хората са уплашени, отчаяни.”

Светослав не отговори веднага. Гледаше как последните лъчи на слънцето се губят зад хоризонта, оставяйки Преслав в обятията на мрака. Знаеше, че Ивайло е прав. Знаеше, че пред него стои огромна задача – да обедини разединените боляри, да сломи мощта на враговете, да върне вярата на народа.

„Трябва да действаме бързо,” – проговори най-накрая Светослав, гласът му твърд и решителен. – „България не може да остане в този мрак. Трябва да я изведем на светлина.”

И така, в мрака на една трудна нощ, започна пътуването на Теодор Светослав. Пътуване, което щеше да го издигне до върха на властта, но и да го изправи пред безброй изпитания. Пътуване, което щеше да определи съдбата на България.

В следващите дни и месеци предстоеше Светослав да се изправи пред предателства, интриги, кръвопролития и тежки решения. Но в този пролог, в тази мрачна нощ, той беше готов да поеме отговорността. Той беше готов да се бори за България.

Глава 1: От тъмницата на Ордата

1300 година. Крим, Златната Орда.

Студът хапеше като вълк, пронизващ през изтърканите дрехи на Теодор Светослав. Зимата в Крим беше безмилостна, но студът в душата му беше по-голям. От осем години, той, синът на цар Георги Тертер II, беше пленник на Златната Орда. В тази отдалечена земя, където степите се сливаха с хоризонта, а волята на хана беше закон, младежът Теодор бе изгубил не само детството си, но и правото си на свободен живот.

Тъмницата, в която го държаха, беше повече от просто помещение. Тя беше метафора на неговото съществуване – мрачна, влажна, лишена от надежда. Стените бяха груби, от камък, а единствената светлина проникваше през малък процеп, който едва пропускаше лъчите на изгряващото слънце. В тази тъмница, Теодор бе принуден да прекарва дни наред, заключен в неведение за съдбата си.

Въпреки всичко, в него кипеше бунт. Бунт срещу несправедливостта, срещу робството, срещу съдбата, която го бе обрекла на този живот. Той се тренираше да бъде силен, да оцелява. Четеше всяка книга, която успяваше да намери, жадно поглъщаше знания, защото в тях намираше свобода. И сънуваше. Сънуваше за България, за Преслав, за трона, който му се полагаше.

Един ден, когато зимата беше в разгара си и снегът покриваше степите с бяло одеяло, в тъмницата се появи неочакван гост. Висок мъж, с пронизващ поглед и грубо лице, облечен в скъпи кожи, стоеше пред него.

"Ти си Теодор Светослав, синът на Георги Тертер?" – попита мъжът с дрезгав глас.

Теодор вдигна поглед от книгите си. "Аз съм."

"Аз съм Кутлубуга, един от най-доверените съветници на Токта хан. Имам новини за теб."

Сърцето на Теодор трепна. Новини. Дали бяха добри? Дали най-накрая щеше да види отново родината си?

"Кажи ми какво искаш."

Кутлубуга се усмихна, но усмивката му не достигна до очите. "Баща ти, Георги Тертер, е мъртъв. И сега имаш възможност да се върнеш в България."

Дъхът на Теодор секна. Баща му… мъртъв. Ужасна новина, която го прободе като нож. Но след шока се появи и надежда. "Какво означава това?"

"Означава, че в България има нужда от цар. И Токта хан смята, че ти си подходящ за тази роля."

Теодор едва повярва на ушите си. Да се върне в България? Да стане цар? Но защо ханът на Златната Орда би искал да го освободи?

"Защо? Защо ханът би направил това?"

Кутлубуга сви рамене. "Политически интереси, момко. България е важен играч в региона. С теб на трона, ханът се надява да упражнява влияние върху българските дела."

Тогава Теодор разбра. Не беше освободен от благородство, а от политическа изгода. Но независимо от причините, шансът му се появи. Шанс да се върне в родината си, шанс да управлява, шанс да промени съдбата си.

"Какво трябва да направя?"

"Трябва да обещаеш вярност на Токта хан. Трябва да се съгласиш да бъдеш негов съюзник. И трябва да покажеш, че си достоен за трона."

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «Литрес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на Литрес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.