Stavl Zosimov
Марія Кіжакіна-героїня ВВВ

Глава перша

Безхмарне небо і поступово опускаємося вниз.

Літо 1927 року, Алтайський край

Літній горизонт Алтайкою Лісостепу. Камера повільно рухається вниз. На землі видніється невелике озерце, яке залишилося після паводку місцевої річечки, під назвою Алей.

На березі цього озерця сидять навпочіпки три маленьких хлопчика, Яшка(5), Альошка(4) і Андрейка (3) і пильно дивляться вглиб мутного водойми, чекаючи когось.

Один з них, наймолодший на ім'я Андрейка(3) долонькою злегка шльопає по поверхні води. Середня глибина Озерців не вище шиї дитини або 70 сантиметрів.

Несподівано з води встає дівчинка, їх кровна сестра, на ім'я МАРІЯ КІЖАКІНА(6) в білому мокрому сарафані до стоп, фартусі і хустці, який покриває всі волоса, своїми кінцями перев'язаному на шиї у вигляді шарфа.

Вона виходить на берег вся мокра і на стопах у неї надіті постоли ликові. Бризки розливаються по сторонам. Хлопчики босі відскакують назад і сідають на свої дитячі дупи.

МАРІЯ КІЖАКІНА

(урочисто)

Ношла!

МАРІЯ КІЖАКІНА з води дістає свою долоню і показує всім, що в долоні тримає гриб, схожий на гриб-мухомор. Найстарший хлопчик на ім'я Яшка дивується.

ЯШКА

Чаво ношла, Няня?

МАРІЯ КІЖАКІНА

нервує.

МАРІЯ КІЖАКІНА

(передражнювати)

Як чаво, подозерник!

Другий хлопчик на ім'я Альошка підводиться і тягнеться до долоньці дівчинки своєю рученяткою, щоб помацати.

Альошка

(з єхидством)

Гриб, Че чи?

МАРІЯ КІЖАКІНА відкидає свою долоню з грибом вгору і не дає Альошці взятися за гриб.

МАРІЯ КІЖАКІНА

(попереджає строго)

Так! Не тягни руки, протягнеш ноги. Ну, Альошка, шибеник.

ЯШКА

(єхидно сміючись)

Та не бреши, Няня, таких не буват!

МАРІЯ КІЖАКІНА

А я, Яшка, кажу биват.

І тут Андрейка встає.

АНДРЕЙКА

(Кричавши)

Не бреши, Няня! Я видат, як ти його по дорозі зірвати, коли сюди пишли.

МАРІЯ КІЖАКІНА

(злитися)

Зрадник ти Андрейка. Іуда.

МАРІЯ КІЖАКІНА тут же інший пензлем показує прям в обличчя Андрейке фігу і трясе великим пальцем. А гриб кладе сирим в рот і старанно пережовує.

МАРІЯ КІЖАКІНА (продовжуючи)

(жувати)

У, чаво отримаєш від мене більше, а не сахору!!

Андрійко починає голосно ридати і кричати на весь Лісостеп. МАРІЯ КІЖАКІНА повертається до Яшки та Альошки.

МАРІЯ КІЖАКІНА (продовжуючи)

(строгий)

А ви чаво втупилися? Беріть палиці і каламутите заводь.

Ганок Марія Кіжакінаного, отчого дому і на ганку стоїть вагітна жінка в хустці, мати МАРІЯ КІЖАКІНА (24), на ім'я Анфіса. Вся в сльозах, з однорічною дитиною, на ім'я Колька(1), в руках і жує краєчок хустки. Поруч стоїть чоловік міцної статури, ТЯТЯ(батько) МАРІЯ КІЖАКІНА, Мати МАРІЯ КІЖАКІНА, МАРІЯ КІЖАКІНА, на ім'я яким, з синочком Сережка (2) на руках, сумно дивиться і стискає кулаки до хрускоту суглобів.

Пацани: Яшка, Альошка і Андрійко швидко по команді хапають палиці і забігають в Озерце. Шоркають голими стопами по дну і піднімають мул. Вода швидко мутніє. На поверхні з'являються спинки невеликих, сантиметрів по десять, щучек.

Вони шльопають палицями по їх спинах і ті оглушені перевертаються пузом білим вгору. МАРІЯ КІЖАКІНА ходить за ними з мішечком і збирає оглушену рибу.

Діти: МАРІЯ КІЖАКІНА, Яшка, Альошка, Андрійко збирають всю здобич на цьому Озерці, перебігають на сусіднє озерце і проробляють те ж саме.

Несподівано вперше чується в дали за лісом гудок проходить паровоза. Діти здригаються, обертаються в бік гудка.

ЯШКА

(переляканий)

Чаво це було, сестрице?

Альошка

(упевнено)

Та це Лісовик глумиться на болотах.

МАРІЯ КІЖАКІНА

(строгий)

Не мілини Ємеля, не твій тиждень. В тій стороні зроду

боліт не буват.

Альошка

(ображено)

А чаво тоді це?

МАРІЯ КІЖАКІНА

Не знаю, підемо і подивимося, однак.

Діти тут же зриваються з місця і біжать в гущавину лісу.

****

Бачимо з вулиці двір родини Брежнєвих. Ворота відкриті навстіж і в отворі стоїть запряжена віз, з конем на вулицю.

У візку лежать мішки з овочами і зерном. Дві людини тягають мішки з сараю в віз, а один худорлявий, кульгавий в будьонівці, староста села на ім'я Феофан стоїть і командує навантаженням.

МАРІЯ КІЖАКІНА з мішечком щучек на горбу, Яшка, Альошка і Андрійко з палицями біжать крізь ліс.

МАРІЯ КІЖАКІНА, Яшка, Альошка, Андрейка вибігають на просіку з рейками. Вони не знають що-таке рейки і тому особливо уваги не звертають. Вдалині за поворотом видніється чорний дим паровоза. Діти завмирають від страху і цікавості.

Через поворот з'являється чорний паровоз з великою червоною зіркою на котлі і видає гучний гудок. Діти морщаться і затикають вуха. Гудок припиняється.

Яшка в паніці від побаченого зривається з місця і тікає перший.

ЯШКА

(в паніці)

Бяжим, Няня, братці, це Лісовик на чортової гусениці

скокат!!

І діти тут же зриваються з місця і біжать за Яшкою назад в ліс. Паровоз проїжджає швидко повз і зникає за поворотом з іншого боку колії залізничного полотна. Чується затихаючий гудок.

Глава друга

З вулиці у відкритих воротах стоїть натовп роззяв з місцевих жителів і щось шепочуться.

Феофан стоїть біля воза задоволений.

ФЕОФАН

(з єхидством)

Ну що, кулаки Брежнєва?! Ось і розкуркулили ми вас все-таки.

Сміється і звертається до мужиків.

ФЕОФАН (продовжуючи)

Давайте хлопці закругляйтеся і поїдемо в контору. Худобу відженіть на конторський двір.

Другий мужик починає гнати конфісковану худобу стадом з двору: дві корови, Бик, десять баранів, п'ять Кіз і дві свині на вулицю в бік контори.

Отец Марія Кіжакіна еле сдерживается от слез.

ТЯТЯ (БАТЬКО) МАРІЯ КІЖАКІНА

Чавож ви іроди то творите? У мене ж сім'я, діти, шестеро по крамницях. Чим я їх годувати то буду?

Феофан застрибує на віз.

ФЕОФАН

Не моя зобота Акім. Ти настругат, ти і викручуйся. Не можошь містять, заберемо в притулок. А в Москві голод то, в Поволжі посуха. Робітників заводів годувати треба.

У двір вбігають МАРІЯ КІЖАКІНА в постолах і босі Яшка, Альошка і Андрійко в паніці. Не звертають уваги на навантажену віз, біжать до своїх батьків. Підбігають і обіймають їх за стегна.

ВІЗНИК

Тим більше там сам Сталін.

ФЕОФАН

Чіпай, Гнат. В контору. Нема про що з різним кулачком раз глогольствоват.

І віз виїжджає зі злодія.

**

Батько дивиться на переляканих дітей.

ТЯТЯ (БАТЬКО) МАРІЯ КІЖАКІНА

(з грудкою в горлі)

Чаво сталося те, діти? Поверх ктож вас так налякають?

МАРІЯ КІЖАКІНА

(переляканий)

Там зо лісом, Лісовик на чортової гусениці скокат!

МАТИ МАРІЯ КІЖАКІНА

(заспокоюючи і посміхаючись)

Так тожь паровоз?!

ТЯТЯ (БАТЬКО) МАРІЯ КІЖАКІНА

(дружина)

А вони-то звідки знат?

(діти)

Це, діти, нікока, ні гусениця. Це паровоз. Техніка струму Нова.

МАРІЯ КІЖАКІНА

(здивовано)

Вона як?! Хочу стати візником паровоза. І буду.

ТЯТЯ (БАТЬКО) МАРІЯ КІЖАКІНА

(посміхаючись з дружиною)

Не візником, а машиністом. А якщо хошь, то Буш. А зараз діти, біжіть збирати макухи червоного кореня. Вже зима не загарами. А ці іроди у нас всі запаси відібрати.

МАТИ МАРІЯ КІЖАКІНА

Так коріння різні тож собірат, шо я вас вчила…

***

Літо 1937 року

Бачимо Фасад будівлі вокзалу станції Шипуново.

Ми бачимо перон і як по ньому ходять пасажири, деякі сідають у вагони.

На шляху стоїть пасажирський поїзд. Біля входу в вагон стоїть віз, запряжений. На ній сидить ТЯТЯ (батько) МАРІЯ КІЖАКІНА (46) і поруч стоїть МАРІЯ КІЖАКІНА(16) років. Вони прощаються.

ТЯТЯ (БАТЬКО) МАРІЯ КІЖАКІНА

(стримуючись від сліз)

Ти п'яші нам, як приїдеш, дощка, на място організації при жалезнодорожной майстерні станції Званка, школи фабрично-заводського учяничества. У як, відразу і не кажеш!

МАРІЯ КІЖАКІНА

(посміхаючись і заспокоюючи)

Вивчив? Можа просто ФЗУ-1 і ви не хвилюйтеся, Тятенька. Я впораюся. А як приїду, так і від тялеграфирую. Вивчуся, пряеду, виду за чоловік і народжу вам дюжа внучат. У ка моя мета по життю. А тута на станції буду поровозничать.

ПРОВІДНИК

Ну, все, сідай дочка, поїзд рушає.

МАРІЯ КІЖАКІНА цілує свого батька і застрибує у вагон. Поїзд рушає. МАРІЯ КІЖАКІНА з дМарія й махає долонькою. Двері зачиняються.

МАРІЯ КІЖАКІНА дивиться

****

Бачимо з вулиці двір родини Брежнєвих. Ворота відкриті навстіж і з отвору воріт з двору виїжджає, навантажена конфіскованим продуктовим майном, віз на вулицю. У ній за віжками сидить той же візник, поруч сидить кульгавий Староста села Феофан і позаду виганяють худобу все ті ж два мужика.

Назустріч їм під'їжджає віз Акима Брежнєва, батька Марія Кіжакіна, яку він сьогодні проводив вчитися. Батько дивиться на них з подивом в люті.

ФЕОФАН

(єхидно)

Поки ти свою доньку проводжать, ми тут тебе опеньків расскулачілі. Ще пару раз расскулачім і поїдеш в Сибір на каторгу.

ВІЗНИК

(сміятися)

Суші сухарі, Акім Кижакин.

Віз батька Марія Кіжакіна заїжджає до себе у двір і натовп розходяться.

Бачимо фасад залізничного училища № 1 міста Волхова, Ленінградської області.

Глава третя

*

23 червня 1941

У коридорі, поруч з Кабінетом, де йде річний іспит, стоять студенти хлопці і дві дівчини Дуся і Фрося. З дМарія й виходить сумна МАРІЯ КІЖАКІНА (20) і підходить до них.

ДУСЯ

(Серйозно)

Ну, що поставили?

МАРІЯ КІЖАКІНА дивиться на дівчат з сумом і несподівано вибухає сміхом і стрибає на місці.

МАРІЯ КІЖАКІНА

(Радіти)

Чудово!

МАРІЯ КІЖАКІНА і Дуся радіють. Фрося дивиться на них із суворим подивом.

ФРОСЯ

Ви чого, дівки, не пристойно так іржати, коли почалася вчора війна.

Дівчата стають серйозними.

МАРІЯ КІЖАКІНА, Дуся і Фрося стоять у черзі з підносами. До них підходить викладач.

Викладач

(серйозно і сумно)

Завтра прийдете в училище вранці з речами.

ФРОСЯ

(строгий)

А що, відбувається, Іван Петрович?

Викладач

Прийшло розпорядження, всіх студенток нашого училища направити на евакуацію дітей і жителів з міста Ленінграда.

МАРІЯ КІЖАКІНА

(ледаче)

А шо, пацанів не хватат?

Викладач

Хлопців всіх закликають в армії, а дівчата і пенсіонери залишаються на паровозах. Пенсіонери, зрозуміло, машиністи, а дівчата будуть помічниками машиністів.

ДУСЯ

(недовго думаючи)

Я згодна, о котрій завтра прибути в училище на евакуацію?

**

Бачимо з пташиного польоту околиці Лісостепу і проходить крізь них залізницю. По ній на повній швидкості мчить паровоз з 12-ма вагонами теплушками. З верху камери вилітає крупним планом Мессершмідт і стрімко опускається до паровозу. З обох сторін так само зі спини камери з'являються і інші ворожі літаки.

Старий машиніст стоїть за кермом, а молода дівчина кидає вугілля в топку совковою лопатою. Дівчина періодично відпочиває і дивиться у вікно.

З південно-західного боку на поїзд налітає ескадрилья німецько-фашистських літаків. І починає атакувати ешелон кулеметною чергою і бомбометанням. Паровоз зупиняється і дає довгий гудок.

Відкриваються двері і з вагонів-теплушек зістрибують дорослі педагоги і медичні працівники. Вони знімають маленьких дітей з вагонів, жестами наказують зістрибнув дітям бігти в ліс. Старшокласники зістрибують самі і беруть за руки молодших.

Починається авіаційна бомбардування і кулеметний Шалений обстріл по біжать в ліс пасажирам.

***

Ми бачимо, як зсередини кабіни, помічниця машиніста МАРІЯ КІЖАКІНА і машиніст Дід Кіндрат вистрибують по черзі на узбіччя.

ДІД КОНДРАТ

(обурено)

Ось окаянні, що творять. Це ж діти?! Ні чого святого немає.

МАРІЯ КІЖАКІНА

Дід Кіндрат, йти треба, я зістрибну і вам руку подам.

ДІД КОНДРАТ

Так, дощька, так. Ох, що творять.

Бачимо з зовні, як МАРІЯ КІЖАКІНА перша зістрибує і допомагає старому машиністу Діду Кіндрату злізти з паровоза. заповзти під паровоз.

МАРІЯ КІЖАКІНА

Давайте ж руку, дядь Кондрат.

ДІД КОНДРАТ

Почекай, дощка, я ж не молодий.

Дід Кіндрат насилу спускається, встає на коліна, встає на карачки і заповзає під паровоз. МАРІЯ КІЖАКІНА його підштовхує.

Дід Кіндрат (продовжуючи)

Ех, старість, не радість. Та ти сама б перша лізла, че я-то, старий вже.

МАРІЯ КІЖАКІНА

Дядь Кіндрат, ви полязайте по швидше, страшно як.

Як тільки МАРІЯ КІЖАКІНА встає на карачки, шалена куля зверху ранить навиліт в плече і миттєво з силою притискає її грудьми до щебеню.

МАРІЯ КІЖАКІНА

(переляканий)

Ай!

Дід Кіндрат(за кадром)

Дочка, повзи сюди.

Дід Кіндрат хапає її за кисть і тягне до себе. МАРІЯ КІЖАКІНА насилу в шоці стікає кров'ю, глибоко вдихає і насилу заповзає під паровоз.

****

МАРІЯ КІЖАКІНА лягає між рейкових полотен, поруч з машиністом Дідом Кондратом. Від нервового потрясіння, перелякана МАРІЯ КІЖАКІНА гризе нігті на пальці лівої руки.

МАРІЯ КІЖАКІНА

(через біль)

Діда Кіндрат, коки ж вони нелюди, бачать, шо мялюзга і яшо більше кулять.

ДІД КОНДРАТ

Це війна, Марія Кіжакінанка і тут немає ніякого милосердя.

Триває бомбардування і кулеметний Шалений обстріл по біжать в ліс пасажирам.

Бачимо двох біжать підлітка в сторону лісу. Несподівано перед ними відбувається вибух бомби. Від розірвалися снарядів розлітаються шматки тіл цих дітей. На задньому плані падають від кулеметних черг замертво дівчинка і медпрацівник. На землі лежать важко поранені пасажири і кричать від болю. Обстріл припиняється, і літаки відлітають геть. Тиша.

Глава четверта

*

Дід Кіндрат визирає, дивиться на всі боки і виповзає з-під паровоза.

ДІД КОНДРАТ

Здається, все. Дочка, давай руку.

МАРІЯ КІЖАКІНА подає руку. Дід Кіндрат бере її і тягне до себе. МАРІЯ КІЖАКІНА стікає кров'ю і повзе з-під паровоза.

Дід Кіндрат(продовжуючи)

Лізь перша і давай два гудка для посадки, поки літаки не повернулися знову.

МАРІЯ КІЖАКІНА

(через біль)

А вони вярнутса?

МАРІЯ КІЖАКІНА насилу лізе в кабіну. Дід Кондрат підштовхує її в зад і лізе за нею.

ДІД КОНДРАТ

Як боєзапас поповнять, так і повернутися.

**

МАРІЯ КІЖАКІНА здоровою рукою дає два гудки для посадки і з лісу вибігає натовп вцілілих, яка швидко прямує до вагонів. Дід Кіндрат швидко Віра Брежнєвою хусткою перебинтовує плече.

ДІД КОНДРАТ

Ти притисни рану, здайся, на виліт.

Дід Кондрат спускає гальма, і паровоз повільно починає рух. МАРІЯ КІЖАКІНА через біль, зі сльозами на очах, встає, бере лопату і починає кидати вугілля в топку.

Дід Кіндрат (продовжуючи)

(співчутливо)

Що, болить?

МАРІЯ КІЖАКІНА

(через біль)

Нято слово, але я міцна і витривала. Справлюся.

Не встигли пасажири на повільному ходу ешелону застрибують у вагони. Паровоз набирає хід. Вихователі подають їм руку з вагонів. Інші просто закидають дітей у вагон.

ВИХОВАТЕЛЬ

(переляканий)

Швидше, швидше діточки. Паровоз зупинятися не буде.

МАРІЯ КІЖАКІНА з Дідом Кондратом бачать, як хлопчик з дівчинкою не встигають застрибнути на підніжку останнього вагона і продовжують бігти. МАРІЯ КІЖАКІНА з машиністом дивляться на них і плачуть.

МАРІЯ КІЖАКІНА

(в сльозах)

Діда Кіндрат, двоє відстали, давай гальмуємо?! Згинуть ж дрібні.

ДІД КОНДРАТ

(в сльозах)

МАРІЯ КІЖАКІНА, будь я проклятий, але ми не маємо право ризикувати

життям усіма дітьми, заради двох відсталих. Фашистські літаки ось-ось повернутися, як поповнять свої баки і боєкомплект.

МАРІЯ КІЖАКІНА

(ридати)

Але вони ж проподуть, вони таки маханьки?! А ужо Зяма на носі. Дядечко Кіндратушка. Христом Богом молю.

ДІД КОНДРАТ

(плакати)

Це наказ, дощька. Будь я проклятий. Нямогу.

***

Діти біжать з-за всіх сил, ридають, кричать і намагаються схопитися за поручень останнього вагона, але безуспішно. Поїзд поступово прискорюється, і вони починають відставати.

У підсумку, діти зникають з поля видимості за поворотом. Від нервового потрясіння, МАРІЯ КІЖАКІНА гризе нігті на пальці лівої руки.

ДІД КОНДРАТ

(в сльозах)

Заспокойся МАРІЯ КІЖАКІНА, прошу тебе. У нас сотні таких же, нещасних дітей. Це війна, дощька.

Як тільки він це говорить, тут же його вистачає мандраж. Він хапається за серце і вигинається на своєму машиністському сидінні.

МАРІЯ КІЖАКІНА

Шо з вами, Діда Кіндрат, серце?

Дід Кіндрат задихається. МАРІЯ КІЖАКІНА в паніці дістає аптечку і шукає ліки від серця, але дід Кіндрат через біль показує їй, щоб вона продовжувала кидати вугілля. МАРІЯ КІЖАКІНА бере лопату і кидає, через біль в топку.

Бачимо Фасад вокзалу станції Шипуново.

Червень 1941.

****

Бачимо перон, де стоїть ешелон, який відправляється на фронт з новобранцями. Навколо всі прощаються і плачуть. Десь грає гармонь.

На пероні стоїть віз тяти (батька) Марія Кіжакіна і на ній сидять Батько і Мати МАРІЯ КІЖАКІНА. Проводжають Яшку і Альошку на фронт.

Мати МАРІЯ КІЖАКІНА плаче, ТЯТЯ (батько) МАРІЯ КІЖАКІНА Марія Кіжакінагорює.

ТЯТЯ (БАТЬКО) МАРІЯ КІЖАКІНА

(гордо)

Ну синки, Яшка, Альошка, що не посоромити своїх родичів. Служіть по честі і лупите до смерті ворога.

ЯШКА

Так, тятя, так і будя.

МАТИ МАРІЯ КІЖАКІНА

(в сльозах)

А табе, Яшка, можуть і зовсім не брати на фронт. Доучілса б краще?! За скінчив би академію свою і потім ужо на фронт.

ЯШКА

Так війна скінчиться, а я по воювати хочу. Мої всі однолітки ужо на фронтах, а я як дівка, вдома відпочиватимуть. Не по мені енто маминька.

ТЯТЯ (БАТЬКО) МАРІЯ КІЖАКІНА

Ну будя, Анфісушка, сумувати. Альошка з Маруською на фронтах бидя, а Яшка вдома? Ні, правильно син, війна закінчиться, ось тоді і повчаться будяш.

Альошка

А Моруся, шо писала, де на евакуації? Можа туди потрапимо? Шо передати їй, ежалі побачимо?

МАТИ МАРІЯ КІЖАКІНА

(в сльозах)

Пущай по скорея до дому возвращаетса. А ви бережіть сябя, мои ненаглядния.

ЯШКА

Так будя, тобі матінка, сльози проливуть. Жави вярнемса, ось побачиш, та Альошка?

Альошка

Вірно братик говориш. Ня даремно нас тятенька розуму розуму і витривалості муштроват.

КОМІСАР

(кричавши)

Новобраньці, по вогонах!

Всі чоловіки відразу починають залазити в свої вагони і паровоз дає гудок.

ЯШКА

Ну все, матінка, тятенька. Нам пора.

Паровоз починає повільно рушати. Альошка і Яшка наздоганяють свій вагон, встрибують, чіпляються за поручень і махають своїм батькам.

Глава п'ята

*

Паровоз, з обстріляними дітьми пасажирами, підходить на перон станції і до них відразу під'їжджають машини швидкої допомоги і соц. Працівник. Двері вагонів відкриваються і починають знімати МАРІЯ КІЖАКІНА поранених дітей з вагонів. Вцілілі зістрибують і їх визначають по автобусах.

МАРІЯ КІЖАКІНА стоїть біля відкритого віконця кабіни паровоза і дивиться в нього.

МАРІЯ КІЖАКІНА

Дохтар! Лікар! Пшли сюди, тута Діда Кіндрату не добре!

Лікар чоловік залазить в кабіну паровоза і перевіряє пульс дідові Кондрату.

ЛІКАР

Він помер.

Розкриває аптечку, йод, дістає бинти і приступає зупиняти кров Марія Кіжакіна. МАРІЯ КІЖАКІНА дивиться на діда і плаче.

Лікар (продовжуючи)

Давайте, я вас перебинтую і вам терміново потрібно в госпіталь. Ви багато крові втратили.

МАРІЯ КІЖАКІНА

Неа дохтар. Я не можу. Там в Леніграді яшо мілюзга залишилася. Мені туди треба.

ЛІКАР

Ви зараз, взагалі, можете свідомість втратити.

Несподівано починається авіаційний наліт фашистських літаків, які починають бомбити і вести шквальний кулеметний обстріл. Бомба падає на автобус і підриває його. З кабіни паровоза вистрибує лікар і допомагає Марія Кіжакіна спуститься. Вони біжать в укриття. Вибухає неподалік бомба і чоловіка лікаря кидає на Марія Кіжакіна. Вона лежить під ним і бачить, що лікар мертвий. МАРІЯ КІЖАКІНА починає в істериці сильно кричати. Підбігають два санітари і витягують її з-під трупа лікаря. Перший санітар перевіряє пульс.

ПЕРШИЙ САНІТАР

Пульс є, але слабкий.

ДРУГИЙ САНІТАР

У неї поранення в плече.

ПЕРШИЙ САНІТАР

Бачачи. Несемо терміново в госпіталь на операцію. Може встигнемо.

Санітари беруть її за ноги і руки і бігом несуть в сторону швидкої допомоги.

**

МАРІЯ КІЖАКІНА сидить на своєму ліжку і дивиться, як забирають померлого хворого. До неї підходить Комісар в білому халаті і лікар.

КОМІСАР

Ви Марія Брежнєва?

МАРІЯ КІЖАКІНА

(хитаючи вертикально головою)

Еге ж.

КОМІСАР

Радянське керівництво висловлює Вам велику вдячність у допомозі евакуації дітей з обложеного міста Леніна.

Комісар вручає Марія Кіжакіна диплом про закінчення Волхостроевского залізничного училища.

Комісар (продовжуючи)

І ми вітаємо Вас з успішною здачею іспитів і практики.

МАРІЯ КІЖАКІНА

(хитаючи вертикально головою)

Еге ж.

КОМІСАР

Вам буде виплачені преміальні, і ви можете слідувати додому.

МАРІЯ КІЖАКІНА дістає з кишені сухар, відкушує його з хрускотом і жує.

МАРІЯ КІЖАКІНА

(жувати)

А я не хочу до дому. Я яще пару разев можу по евакуіроват.

ЛІКАР

Апетит є, це добра ознака, значить ви йдете на поправку.

Паровоз під'їжджає до станції і зупиняється на пероні. МАРІЯ КІЖАКІНА сходить з поїзда, глибоко вдихає і дивиться на всі боки.

МАРІЯ КІЖАКІНА

Ну ось, я і вдома.

ТЯТЯ (батько) МАРІЯ КІЖАКІНА (за кадром)

(Кричавши)

Моруся!

МАРІЯ КІЖАКІНА обертається і бачить свого батька на гужовій возі, який стоїть недалеко від перону. МАРІЯ КІЖАКІНА швидко йде до нього. Вони обіймаються, і МАРІЯ КІЖАКІНА кладе свою валізу і хапається за плече. Батько допомагає їй сісти на віз.

ТЯТЯ (батько) МАРІЯ КІЖАКІНА (продовжуючи)

Боляче, давай допоможу. Ну, як доїхала, Дочка?

(коню) але, рідна, чіпай.

Віз рушає з місця.

МАРІЯ КІЖАКІНА

(радісний)

З вітерцем, тятенька. А як ти пізнав, шо я їду в ентом поязде?

ТЯТЯ (БАТЬКО) МАРІЯ КІЖАКІНА

Так тиж телеграму прислати. Ня важко здогадатися. Я тут другу добу ночую в братовій хаті. Горе у них. На няго похоронка пішла, а жану, тітку Клаву, в лікарню учорась відвезли у важкому стані. Лікарі кажуть, шансів мало, не вичавить. Пнявмонія двох сторін. Щас заїдемо, за твоїми двоюрідними. У нас жити будуть, поки Мати МАРІЯ КІЖАКІНА не оговтатися. Ой як шкода Ануфрія.

МАРІЯ КІЖАКІНА

І того у вас з матінкою таперечі наших двяннадцать і їх шестеро?! Огого, вісімнадцять душ! Плюс, ви з матінкою. Тятя, а як матінка, братці, сестри?

ТЯТЯ (БАТЬКО) МАРІЯ КІЖАКІНА

Так як?! Живі поки, Яшку і Альошку на фронт спровадили. Андрійко на підході, повістку очікують.

ВЕРА КІЖАКІНА

Тятя, а табе то не должны призват. Ты единственный кормиляц?!

ТЯТЯ (ОТЕЦ) ВЕРА КІЖАКІНА

А шут их знает? Она, дощька, фашист скоро наступат, так шо мжа и призват.

ВЕРА КІЖАКІНА

Я за табе пойду.

ТЯТЯ (ОТЕЦ) ВЕРА КІЖАКІНА

Не огороды эрунды, доча, не бабье энто дело, воевать.

ВЕРА КІЖАКІНА

Так ктож кормит то ораву будят, если тябы заберут?

ТЯТЯ (ОТЕЦ) ВЕРА КІЖАКІНА

Разберемся. Но табе я запрещаю даже думать об этом.

ВЕРА КІЖАКІНА

Ну, тятя?!

ТЯТЯ (ОТЕЦ) ВЕРА КІЖАКІНА

(строго)

Да, Моруська, а цыц, кому козал?! Ишь ты, за отца на фронт собралась. Мялюзгу лучше нянчий.

***

Фасад двору та хати батьків Марія Кіжакіна. З провулка виїжджає віз з батьком Марія Кіжакіна, Марія Кіжакінай і шістьма її двоюрідними братами і сестрами, а також з їх речами, під'їжджає до воріт. Ворота зсередини двору відкривають Колька(16) з сережкою (15), і вони в'їжджають у двір.

КОЛЬКА

(радісно)

Тятя, тятя з нянею їдуть!

СЕРЕЖКА

(дзвінко)

Няня приихала, Няня!

МАРІЯ КІЖАКІНА

Що сарвонці, скучили?

З хати вибігають ще Нінка(14), Фроська(13), Нюрка(12), Гришка(10), Сашка(8), Валька(6), Оленка(5), Володька(3) і останнім виходить Андрійка (17). Всі біжать до Марія Кіжакіна. МАРІЯ КІЖАКІНА зістрибує з воза і все її обліплюють. Двоюрідні брати і сестра теж злазять з воза і вітаються з домашніми. Виходить, на ганок МАТИ МАРІЯ КІЖАКІНА зі сльозами радості на очах. МАРІЯ КІЖАКІНА йде до неї. Підходить і міцно обіймає її.

МАРІЯ КІЖАКІНА (продовжуючи)

(радісно)

Здрастуй маминька!

МАТИ МАРІЯ КІЖАКІНА

(ніжно)

Здрастуй донечка, як доихала?

МАРІЯ КІЖАКІНА

(радісно)

Нормально. Скучила сильно.

МАРІЯ КІЖАКІНА відводить хворе плече.

МАТИ МАРІЯ КІЖАКІНА

(здивовано)

А че з рукою-то?

МАРІЯ КІЖАКІНА

Дай, натрудила, лопатою, поки вугіллячко кидала.

АНДРЕЙКА

Багато фашистів то побила?

МАРІЯ КІЖАКІНА

Каки фашисти, остолоп, я на чортової гусениці дятел з Ленінграда евакуювала.

АНДРЕЙКА

І як, стріляють по вам?

МАРІЯ КІЖАКІНА

Нято слово, страшно ажно.

МАТИ МАРІЯ КІЖАКІНА

Ну, все, вистачить на ганку болакать, прошу в будинок. А ти Андрійко, бер кільку з Сірожкой і подіте в сарай управлятися, час ужо, скотина не пояна, та й у святіше почистіть.

АНДРЕЙКА

Так, матінка. Колька, Сірожка, сихали, шо Мати МАРІЯ КІЖАКІНА накозала?

КОЛЬКА

Так.

СЕРЕЖКА

Ужо йдемо, матінка.

Всі інші входять юрбою в будинок. Останній заходить тят (батько) Марія Кіжакіна. Андрейка, Колька і Сережка сідають на віз і їдуть в сторону сараю.

****

Жовтень 1941 рік

МАРІЯ КІЖАКІНА заходить в будинок, роздягається і сідає за стіл.

МАРІЯ КІЖАКІНА

Все, всіх відвяла в школу. Цельнай клас вела. Моя сокласниця Наташка Степанова учихалкою стала у них. Каже, шо, якби не Кяжакинська орава, то школу б закрили і всіх школярів в районний інтернат відправили.

МАТИ МАРІЯ КІЖАКІНА

Поснідай дощька, зголодніла мабуть?!

МАРІЯ КІЖАКІНА

Я то так, а ви чаво?

ТЯТЯ (БАТЬКО) МАРІЯ КІЖАКІНА

А ми ужо перекусимо.

МАРІЯ КІЖАКІНА

Неа, так не підіти, сидіть і ви, а то мені одній не звично трапезувати. Та Ви, мабуть і самі не снідаючи. Все економите. Сидіть, почаївничаємо. А я вам чаю наллю.

Тятя Марія Кіжакіна і Мати МАРІЯ КІЖАКІНА сідають за стіл. МАРІЯ КІЖАКІНА встає зі столу і доглядає за батьками.

ТЯТЯ (БАТЬКО) МАРІЯ КІЖАКІНА

Глянько Мати МАРІЯ КІЖАКІНА, коку турботу виростили на старості років.

МАТИ МАРІЯ КІЖАКІНА

Коли я була юна, то у нас взагалі не було школи. Я досі чятать не вмію. А пясать і тим паче, підписуюся хрестиком, як і твій тятя.

ТЯТЯ (БАТЬКО) МАРІЯ КІЖАКІНА

Не бреши Мати МАРІЯ КІЖАКІНА, я кругляшок ставлю і крапочку в ньому.

МАРІЯ КІЖАКІНА

А шо, за царя сільських шкіл не було, хіба?

МАТИ МАРІЯ КІЖАКІНА

Неа. Коки школи, все, день у день, наймитували на пана. А він говорив, шо кому дано вчиться, а кому – в сараї копошитися. Так, мовляв, Бог велів. Енто, коли комуняки пишли, то відразу школу поставили і учихалку з району привезли, мовляв, мовляв, грамотність всьому ножна і навіть в сараях.

ТЯТЯ (БАТЬКО) МАРІЯ КІЖАКІНА

Ой, спасибі дошька, шо ми делат будемо, коли заміж відійдеш?

МАРІЯ КІЖАКІНА

Рано ешо, пущай війна закінчиться. Все одно всіх мужиків шляхових на фронту забрали. А інваліди, начебто кульгавого Феофана мені не гожи. Расскожіте лучшо, як ви повчалися знань?

ТЯТЯ (БАТЬКО) МАРІЯ КІЖАКІНА

Ти прова дощка, пущай війна закінчиться.

Вхідні двері відчиняються і заходить кульгавий Староста села Феофан.

МАРІЯ КІЖАКІНА

Пом'яни чорта, він і з'явиться. Табе чаво?

ФЕОФАН

(нахабно)

Здорово всім! О?! і Морусенька тута.

ТЯТЯ (БАТЬКО) МАРІЯ КІЖАКІНА

(строгий)

Чаво знову треба табе?

Сміється, сідає за стіл без запрошення і вручає повістку на фронт Марія Кіжакінаному батькові. Той бере її і читає.

ФЕОФАН

(нахабно)

Нако, полюбуйса, однак. В армію Табі на ронт призивають. А пишел я тому, шо ягодня Планове розкуркулення кулака Кяжакіна Акима і поки мої мужики там розкуркулюють по твоєму двору, то я, з привеликим задоволенням випів би чашечку чаю.

ТЯТЯ (БАТЬКО) МАРІЯ КІЖАКІНА

(розлючений)

Ах ти гнида ганебна…

Батько зривається в гніві встає, бере за комір Феофана, викидає зі столу в сінки і закриває двері.

Глава шоста

*

Феофан падає спиною вглиб сінок і чіпляє полки з глиняними кринками. Посуд з полицями гуркотом валиться на нього. Феофан встає вага в сметані і борошні, обтрушується.

ФЕОФАН

(кричачи зі злістю)

Вона, як ти? Тьху… Ня потрібно було тябі Акимушка жаниться на моїй Анфісушке неноглядної і коханої! Ти мою бабу відібрат, а я твоє життя забрат. Нічяго, ось заберуть тябе на фронт і фошист поганий прястреліт тябе, ось тоді моя стане Анфісушка знову навіки віків. За пам'ятай мої слова, морда кулатська!

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «Литрес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на Литрес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.