СтаВл Зосимов
Бонифаций и Жануария-Потерянные найденыши

Фентезі, пригода

Лорд ГАГ

Кінорозповідь

Слава Богу,

Героям Слава!

Переклад здійснено Яндекс перекладач з нейромережею. Претензії до Адміну браузера.

2024

Глава перша

*

У тихому затишному місті на розі вулиці зупиняється автомобіль дорогої іномарки дамського класу, за кермом якої сидить дівчина молода і на задньому сидінні прекрасний білий французький песик породи Бішон фрізе на ім'я Боніфацій.

– Ну ось, Боніфацій. – каже Карина. – Знову в пробку потрапили. Як мені це набридло.

Дівчина дивиться в дзеркало заднього виду в салоні і бачить мордочку свого улюбленця.

– А мені ні. – Думає в розумі Боніфацій. – Мчиш, як очманіла. Вляпаєшся куди – небудь і пиши, пропало.

– Ну що ти дивишся? – Кокетує Карина. – Я розумію тебе. Тобі так подобатися їздити на швидкостях, що ти прям верещиш від подиву!

– Сказав би я тобі, якби міг, що я люблю. – обурюється Боніфацій. – Бігати я люблю, а не їздити.

– Шкода, що ти мене не розумієш, як людина. Цікаво, про що ти думаєш? Про сосисках, напевно?

– Жри сама свої сосиски з сої та індігрієндів. – нервує пес. – І багато ти розумієш про мої думки? Я хочу зараз натурального м'яса.

Як лисиці в передачі про тварин ловлять польових мишей. А не твою кістку, куплену в зоомагазині і зроблену з кісткових відходів з хімічними добавками, що потім лайно не біле, як у всіх собак, а кольором хакі, як у тебе і інших двоногих.

– Ні. Але все – таки Ти, Боніфацій, щось думаєш. Не дарма погляд відводиш.

– Як ти дістала мене. Я не люблю, коли мені прямо в очі дивляться. Так і полювання за ніс хапнути.

По тротуару наближається до машини інша дівчина, яка на повідку веде схожої породи собачку. Пишний бант на її шиї характеризує, що собака дівчинка. Боніфацій здалеку її помічає, висовує язик і пильно дивиться на неї. Собачка теж помічає пильний погляд Боніфація і починає кокетливо махати своїм обрізаним хвостиком і бігати з боку в бік тротуару.

**

Овечка на ім'я Жануарія із задоволенням пасеться на зеленому полі за містом біля узлісся, зі своїм стадом. Захоплені поїданням трави тварини не помічають, що відбувається по сторонам. Пастух на коні дивиться на них і киває головою, намагаючись побороти сон. Але дрімота його подужує і він, поникнувши, починає дрімати. Баран чує хропіння пастуха, піднімає голову і дивиться на нього. Після оглядає все навколо. Бачить, як одна з молодих овечок починає віддалятися від стада в бік міста.

– Жануарія! – Обурюється Баран, ватажок стада. -А ну-ка повернися до стада!

Овечка Жануарія піднімає голову і дивиться на барана.

– Та я що, далеко пішла чи що? І кого тут боятися?

– Як кого?! Ти забула, що тут в лісі вовки орудують?

– Поруч з містом? Маячня якась.

– А ну повернися до стада, дочка. – обурюється мати Жануарії овечка. – І припини, артачатся, коли Батько тобі каже. Молоко на губах ще не обсохло, а вже огризаєшся.

– Дістали ви мене. Я вже зовсім не маленька. А ви позбавляєте мене свободи. Тут трава соковитіше.

– Вона всюди соковита. – Наполягає Баран. – Поверніться мовчки і не відставайте від усіх. Бачиш, пастух знову дрімає.

Жануарія повільно підходить до стада і починає далі щипати траву. Баран з матір'ю Жануарії переглядаються і теж продовжують щипати траву.

– Не захоплюйся поїданням трави і не забувай поглядати на оточуючих дорослих баранів, які пасуться по краях і захищають молодняк. – Каже Мати Жануарії.

– Я давно вже не молодняк і сміливо можу сказати, що я доросла. А значить, можу, пости не в центрі, а по краях стада, як ви.

– Гаразд, мати. Вона в чомусь права. Пора б і їй вже ставати дорослою. Але тільки від стада не відходь.

– Добре, батько.

***

У пробці за кермом дорогої іномарки дамського класу сидить дівчина молода і на задньому сидінні прекрасний білий французький песик породи Бішон фрізе на ім'я Боніфацій. Лунає дзвінок смартфона дівчини, і вона бере його, клікає по екрану і з'являється відео зв'язок з абонентом.

– Ой, Каринка, Привіт! Ну, ти що?

– Привіт Лідка! Вибач! Ти, напевно, вже зачекалася?

– Не те слово. Ми з Лукрецією вже всі виснажені. Домовилися ж об 11 ранку, а вже половина першого.

– Так я виїхала по раніше, думала, пробки не буде. Але вона тут походу цілодобово. Чортова пробка перешкоджає зустрічі, на якій Боніфацій повинен познайомитися твоєї Лукрецією, для виробництва породистого потомства. Цуценятко одного мені віддаси.

– Як домовилися, Каринка. Головне Приїдь до мене.

– Звичайно, доїду. – Каже Лідка. – Що може статися? До речі, ти дивилася по інету колекцію блакитного кутюр'є?

– Так, але він не блакитний, а світло-синій. Так, по-моєму, написано на його вивісках мережі салонів.

– Та яка різниця. Дивилася?

– Ну, все, понеслося торохтіння. – Рикнув у розумі Боніфацій. – Це години на дві не менше. Боже, як тут душно?! Хоч би вікна відкрила. Правильно. На ній вовни ж немає, як у мене?!

І Боніфацій знову дивиться на пробігає по тротуару таку ж собачку, тієї ж породи, що і він на повідку з іншого господинею. Починає інтенсивніше дихати, висовує язик, встає на задні лапи, витягує шию до вікна і передніми лапами впирається на індивідуальну панель управління дверима. Натискає випадково на кнопку автоматичного відкривання вікна. Вікно відкривається безшумно. Його господиня захоплена розмовою. Боніфацій вистрибує через відкрите вікно і тікає на вулицю за нею.

****

Овечка Жануарія із задоволенням продовжує пастися на зеленому полі за містом біля узлісся, зі своїм стадом. Захоплені поїданням трави тварини не помічають, що відбувається по сторонам. Пастух на коні дрімає, поникнувши головою. Жануарія рішуче захоплюється поїданням і забуває про материнське покарання. Поступово відходить від свого стада. Це бачать вовки з лісу, який розташовується неподалік.

– Дивись, Лютий. – Каже Каскир. – Пастух, по ходу дріхне.

– А он, чорна вівця відривається від стада. – Зауважує вовк Балван. – Може, заб'ємо?

– Не треба, Балване… – Зупиняє Лютий. – Рано ще. Нехай подалі відійде від своїх. А ми поки вирішимо, як будемо тихо до неї підбиратися.

– Та що тут думати. – Пропонує Балван. – Налетіти скопом, задерти її і в ліс. Я з Каскиром її потягнемо.

– Ну так. – Припускає Лютий. – А пастух вас за дві секунди з рушниці зніме. Бачиш, з боку коня кобура з стирчить обрізом видніється?!

– Ну і нісенітницю ти нагородив, Балване. – сміється Каскир. – Говори ти, Лютий. А то ми точно так і не пообідаємо.

– Я що пропоную. – Продовжує Лютий. – Поповзом підійти ближче і перепинити шлях повернення Овечки в своє стадо. Ти, Каскир, перегородиш їй дорогу до своїх. Балван нехай повзе і перегороджує їй дорогу в місто. А я по центру подползу. І по моїй команді женемо її в протилежну лісопосадку. Там її і накриємо.

– Хвацько придумано.

– А що мені робити? – Запитує Балван.

– Ти що, дурень зовсім чи що? – Обурюється Каскир. – Не чув, що Лютий говорив тільки що?

– Він Балван, а це ще гірше. – Доповнює Лютий.

– Та що Ви, справді?! – закипає Балван. – Я пам'ятаю, щось про місто, а потім я позіхнув і не розчув.

– Ну, кретин. – Стверджує Кретин.

– Залиш його, Каскир. – Пропонує Лютий. – Ти, бовдур повзеш в сторону міста, і не Нехай її в місто. Зрозумів?

– Тепер так.

– Тоді починаємо полювання. І якщо Балван знову накасячішь, то ти будеш замість обіду. Зрозумів?

– Да… А якщо Каскир попустить? Його зжеремо?

– Я не пропущу. Сперечаємося?

– Хватити. – Гарчить Каскир. – Я не в буквальному сенсі, а в переносному, що зжере того, хто проморгає свою сторону. А це значить, бити будемо довго і боляче… Це стосується всіх, крім мене.

Вовки починають повзти до поставленої мети.

*****

Боніфацій вистрибує через відкрите вікно на тротуар і біжить йде собачки. Інша господиня з таємничою собачкою йдуть по тротуару і Боніфацій наздоганяє. Але незнайомка кокетливо гарчить і тікає від Боніфація.

– Відчепися від мене, незнайомець. – обурюється Незнайомка Боніфацію. – Що принюхуєшся? Я не твоя знайома.

– А ти красива. – Лестить Боніфацій і принюхується.

– Я знаю. І у мене є хлопець. – відповідає нервово незнайомка.

Настирливий Боніфацій наганяє її знову. Та вже зліше відганяє його.

– Хлопець не стінка, може і посунутися. – Каже Боніфацій.

– Що, розумний так? Відвали, я сказала. Ще б пак…

– А то що?

– А то я як заскиглю, і моя господиня тебе прожене.

Несподівано жінка повертає до дверей зоомагазину, відкриває двері і заходять всередину. Боніфацій біжить за собачкою, але перед мордою Боніфація зачиняються двері.

– Ось облом. Тільки почав входити в довіру. А тут ці довбані людські перепони. І чому не жити як всі звірі? Ні! Людям потрібно відділятися.

Глава друга

*

Поступово відходячи в сторону, Жануарія не помічає, як далеко відходить від інших овець. Раптом Жануарія чує з високої трави зловісний Рик вовка на ім'я лютий, і негайно розуміє, що небезпека близька. Без роздумів вона прямує бігом назустріч до свого пастуха і стада, який досі дрімає. Вовк на ім'я Каскир піднімається з трави і їй перегороджують шлях, і Жануарія змушена бігти від стада в бік міста. З боку міста з трави встає вовк Балван і злякано дивиться на біжучу, на нього вівцю. Розвертається і біжить від неї в бік міста. Вовки мчать за вівцею, а вівця біжить за втікаючим третім вовком.

– Балван, гони її в ліс, придурок! – Кричить Каскир.

– Не від неї, а на неї біжи, ідіот! – направляє Лютий.

Балван зупиняється і Жануарія на швидкості потрапляє в нього. Вони стрімголов прокочуються. Жануарія схоплюється і продовжує бігти без оглядки до міста. Вовки пробігають повз свого товариша, і той встає і біжить за ними. Пастух прокидається і куляє в повітря, після розправляє батіг і скаче в бік тікають вовків.

Кінь галопом наганяє відстаючого Балвана і пастух-фермер Іван кінчиком батога стегає того по спині.

– Отримай, негідник… – захоплюється Іван. – І поділом тобі.

Балван скиглить і згортає в сторону. Лютий і Каскир так само йдуть в протилежну сторону до Балвану. Пастух-фермер Іван стрімко повертає в бік двох вовків і викрадає їх, б'ючи на ходу батогом, в лісопосадку.

– А таке як вам? А ось так? Боляче? А моїй Жануарії не боляче було б? І щоб духу вашого у мого стада не було… Паразит.

Пастух-фермер Іван зупиняється, розвертається і скаче в бік краю міських будівель, де останній раз бачив свою втікаючу вівцю Жануарію.

**

Боніфацій дивиться на двері, потім в сторону машини своєї господині і бачить, як потік машин рушає з місця і його машина з усіма просто їде.

– Гей, рідна, а я? – дивується Боніфацій.

Боніфацій, в істериці скуголить, і лая біжить слідом за віддаляється машиною, але незабаром втрачає її з поля зору. У паніці починає бігати по дворах. Боніфацій біжить по вулиці, і, блукаючи, забігає в незнайомий мікрорайон.

– Але могла ж подивитися в дзеркало на мене? Так ні ж. Смартфон дорожче. – Обурюється Боніфацій. – А я тепер куди? У мене ж немає біонавігатора?! Постійно в машині по місту. І тільки в сквері для вигулу собак я і бігав. А тут все так незнайоме?!

Жануарія добігає до межі міста, вбігає на його територію і прагне до скверу, де зараз багатолюдно. Зрідка поглядаючи на бігу собі назад.

– Кажись, пронесло… – Зітхає Жануарія і зупиняється. – А я як тепер до своїх потраплю?! Вовки напевно залишилися мене чекати. А я навколо обійду. Я ж уже доросла і все, що мені на думку прийде, це вже не дитячий лепет, а думки дорослої вівці.

Жануарія добігає до кута вулиці і бачить не зачеплену траву. Забуває про все і починає її щипати.

– Але ж вони могли мене з'їсти?! – Продовжує міркувати Жануарія.– Казала мені мати, пасися в середині. А папаня, та вона вже доросла! Нехай звикає. Та й я молодець. Уявила себе дорослою. І що тепер?!

Песик блондин Боніфацій зупиняється на розі вулиці і бачить пасеться поблизу чорну Овечку. Овечка Жануарія виглядає злякано і втрачено і часто давиться травою, відкашлює і знову жадібно щипає траву.

– А це хто така? – Запитує себе Боніфацій. – На моїх не схожа. Підійду – но я до неї і Познайомлюся. Може вона бачила, куди поїхала моя господиня?

Песик Боніфацій підбігає до пасеться Жануарії. Жануарія бачить його різку появу і відскакує назад.

– Ти що, дурень чи що? Лякаєш мене!! Хто ти взагалі такий?

– Ой, вибачте. Я не думав, що налякаю тебе. Я Боніфацій.

І хочу запитати: якщо ти тут давно пасешся, то не бачила, куди моя господиня на тачці ломанулася?

– Не бачила. Я сама від стада відстала і не знаю, як до них пробратися.

– Прямо від міста, в поле. – Пропонує Боніфацій.

– Там в траві мене вовки чекають. – відповідає Жануарія.

– Навіщо? Ти їм чогось винна?

– Ні. Просто вони хочуть мене з'їсти.

– Як м'ясо з консерви?

– Не знаю. Мене ще жодного разу не з'їдали. І підозрюю, що якщо вони мене і з'їдять, то я тобі вже точно не відповім на твоє запитання.

– Як ти красиво відповідаєш. – Боніфацій виляє хвостиком. – А знаєш, давай ти будеш допомагати, мені шукати мою господиню, а я буду допомагати, тобі шукати дорогу до твого стаду?

– Згодний. А тебе як звуть?

– Господиня кличе Боніфацієм.

– Дуже приємно, а Мене Жануарія.

– Гарне ім'я.

– А я хіба не красива?

– Ти дуже красива і ім'я тобі якраз до твоєї мордочці.

– Ой. Спасибі! Мені ще ні хто таких компліментів не говорив.

– Тепер ти будеш їх чути з моїх вуст повсюдно!!!

– Ти такий джентльмен… А давай дружити?

– Згоден. Тим більше що ми пов'язані однією і тією ж проблемою.

– Я думаю, що буде легше боротися з труднощами і пропоную приступити спочатку до обходу вовків. А якщо ми знайдемо мій стадо, то господар фермер і він же пастух відразу дасть оголошення і твоя господиня приїде за тобою.

– Так чого ж ми стоїмо? Йдемо ж?!

***

Песик Боніфацій і овечка Жануарія йдуть по провулку. Раптом починається дощ.

– Цього ще не вистачало.

– Треба терміново шукати укриття від зливи.

– Ти маєш рацію Боніфацій, і це ускладнить нам подальше пересування містом.

– Он, ДО РЕЧІ, покинутий полог, може, під ним ми поки сховаємося?

– Точно, побігли швидше. А то потім зачіска зіпсується.

Песик Боніфацій і овечка Жануарія біжать до зростаючого біля стіни багатоповерхового будинку полога дерева і забігають під нього, але там вже бачать, що знайшли притулок бездомні кішки, які люто дивляться на них і починають пристрасно шипіти.

– А ви що сюди приперлися? – Шипить рудий кіт.

– Тут всі місця зайняті. – Додає чорний кіт.

– Краще забирайтеся по-хорошому, а то у нас кігті гострі. – Загрожує Білий кіт.

– Так на вулиці така злива?! – Відповідає Боніфацій. Перечекаємо і підемо.

– Ми вас не обмежимо. – Додає Жануарія.

– Ми тут, з окраєць…

– Вам що, не так пояснили? – Вибухає емоціями рудий кіт.

– Та що їм пояснювати?! – Буріє білий кіт. – Відлупцювати їх треба. І делов-то?!

– Стривайте, стривайте. – Зупиняє всіх Жануарія. – Не треба смітитися. Якщо ми зайві, то ми підемо по-хорошому. Правда, ж Боніфацій?

– А чому ми повинні йти? – Зухвало запитує Боніфацій.

– Та тому що їх більше і вони зліші. – Додає Жануарія.

– Як на мене, так тут місця всім вистачить… – Либиться Боніфацій.

****

Коти встають в стійку, щоб стрибнути і повільно, притулившись до землі, йдуть, шиплячи і виставляючи свої ікла і витріщаючи свої кігті. Боніфацій теж у відповідь починає скалити зуби. І тут коти стрибають на Боніфація, але Жануарія його своїми зубами вистачає за хвіст і стрімко вибігає з-під полога, витягуючи і Боніфація. Коти разом вдаряються об стовбур дерева. Падають, струшують голови і знову стрибають на тікає Жануарію, в зубах якої знаходиться хвостик Боніфація. А він як хвіст шльопається об землю.

– Та відпусти ж ти мене? – Бурмоче Боніфацій. – Я сам можу бігти.

Жануарія зупиняється і відпускає хвіст. Злива ще сильніше починає лити.

– Які не вдячні ці кішки. – Обурюється Жануарія. – Вигнали нещасних тварин.

– А он, відкритий під'їзд. Давай туди забіжимо?

– Точно. А то я вже відчуваю вогкість на шкірі.

Перелякані від зливи, Жануарія і Боніфацій біжать до під'їзду і намагаються забігти у відкритий під'їзд будинку. Але там відразу натикаються на прибиральницю, яка спеціально відкрила двері для прибирання. Жануарія і Боніфацій вбігають мокрі в під'їзд і пробігають углиб майданчика. Обертаються і бачать свої сліди, які залишилися від їх брудних лап. Вони злякано і винувато дивляться на очманілу жінку.

– Ви що, негідники, зовсім офанаріли? – Кричить прибиральниця. – Я ж тільки що тут помила, а ви знову наслідили. А ну пішли геть звідси, бродяжки неохайні!! Наберуть по квартирах худобу, а потім викидають її. А я повинна в день по п'ять разів намивати чи що?

Прибиральниця шваброю штовхає їх до виходу, але вони дивляться на проливну зливу і зупиняються біля дверного отвору.

– Що встали. А ну пішли геть звідси!!

Прибиральниця замахується, але Боніфацій хапає Жануарію за хвіст, як вона раніше його, і вибігає з під'їзду в самий потік зливи і відбігає подалі від під'їзду. Прибиральниця не потрапляє шваброю по нещасним і за інерцією сама заноситься за шваброю і падає на підлогу.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «Литрес».

Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию на Литрес.

Безопасно оплатить книгу можно банковской картой Visa, MasterCard, Maestro, со счета мобильного телефона, с платежного терминала, в салоне МТС или Связной, через PayPal, WebMoney, Яндекс.Деньги, QIWI Кошелек, бонусными картами или другим удобным Вам способом.